A fordítás az alábbi mű alapján készült:

A. L. Jackson: Promise Me Always (Redemption Hills #4), 2023

Fordította

FARKAS SYLVIA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Nem engedlek-sorozat 1–3., 2019

Szívdöglesztők 1–3., 2020

Összhang 1–4., 2021–2022

Összetört szívek 1–3., 2022

Vigyél kísértésbe! (Megváltás 1.), 2023

Ölelj szorosan! (Megváltás 2.), 2023

Szabadíts fel! (Megváltás 3.), 2024

Copyright © 2023. PROMISE ME ALWAYS by A.L. Jackson

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Farkas Sylvia, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bartók Flóra

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink: +36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5705-89-4

1.

Milo

Majdnem tíz óra volt, amikor átfurakodtam a hömpölygő embertömegen. Minden izmom pattanásig feszült, készen álltam a verekedésre.

Már dugig tele volt a Feloldozás, de, ahogy minden este, most is hosszú sor kígyózott még az ajtó előtt.

A színpadon játszó banda zenéjének kaotikus ritmusával szinkronban villództak a fények, én pedig éreztem, ahogy szétrebbennek előttem az emberek. Ösztönösen elhúzódtak előlem.

Az én feladatom azokra figyelni, akik azért jönnek ide, hogy kieresszék a felesleges gőzt.

Kult, a kidobók főnökhelyettese tolakodott felém az áradatban. Ma este mi ketten ügyeltünk az alsó szinten. Az egykor hosszú szőke haját egészen tövig nyíratta. Ettől persze csak még félelmetesebben nézett ki. Megállt előttem.

– Minden rendben?

– Még egyetlen seggfejet sem kellett kihajítanom, ha erre gondolsz.

– És ezért vagy ilyen morcos? – kérdezte vigyorogva.

Hát igen. Nekem is volt egyfajta hírem. Bár én ezt a munkám számlájára írtam, a csapatom meg azért már elég jól ismert.

– Morcos? Én? – kérdeztem mégis – Kicsit se! Sőt! Mit meg nem adnék egy uncsi estéért!

Kult felröhögött, és rám szegezte a mutatóujját.

– Ugyan már! Ne hazudj, tesó! De fiatal még az éjszaka, nem kell aggódni! Különben is árt a szépségnek, a végén még ráncos leszel! – oltogatott.

Rámordultam, ő pedig tovább nevetett.

– Jól van, csak viccelek! – emelte égnek a kezét. – Nehogy nekem ess, és szétrúgd a seggemet! Persze, tudom, csak akkor ütsz, ha tényleg kell.

És nem kevesen voltak, akiket tényleg le kellett verni.

Már három éve voltam a klub kidobója, és nem sok olyan éjszakám volt, amikor ne került volna szar a palacsintába. Én dönthettem el, hogy hol a határ, hogy mit engedek meg, és mi az, ami már túllő a célon. Nos, tudom, hogy ironikus, hiszen a szabályok elvileg rám is vonatkoznak.

– Egyébként meg, nem is lenne munkánk, ha mindenki rendesen viselkedne, szóval nem panaszkodom – magyarázta Kult. – Na, megyek egy kört. Szólj, ha valami gáz van!

– Szólok – bólintottam.

Az az igazság, hogy igenis komolyan vettem a munkámat. Megvédem azokat, akik idejönnek szórakozni. De valahogy mindig az ártatlanok kerülnek tűzvonalba. Azok, akikre elég egy pillantást vetni, lerí róluk, hogy nem ide valók, hogy csak éppen belenyúltak a darázsfészekbe, és hogy halvány dunsztjuk nincs, mit kellene tenniük. A deviánsabb fazonok persze már kilométerekről kiszagolják az ilyeneket. Kiszúrják az ártatlanokat, és kihasználják a lehetőséget, hogy bemocskolják őket.

Na és én?

Vezekeltem.

Igyekeztem jóvátenni a vétkeimet.

Az ártatlanok védelmezője és a romlottak hóhérja lettem.

Az idióták nem is tudták, hogy jobb volna elkerülniük engem.

Végignéztem a klubban hömpölygő tömegen. Végigpásztáztam a hatalmas termet.

Egy régi raktárépületből lett kialakítva. A Feloldozás tulajdonképpen egy kétszintes, luxusba oltott motoros kocsma, plüss ülőbokszokkal a falak mentén, valamint bőrkanapékkal és asztalokkal a táncparkett innenső oldalán, hogy kitöltsék a középen tátongó űrt. A klub hátsó falát teljes hosszában lefedő hatalmas bár felett kék neon szórja a fényt. A polcokon sorakozó, plafonig futó megannyi palack saját világítást kapott.

Az emeleten is van egy kisebb bár és egypár biliárdasztal, egyébként pedig egy hatalmas galéria köti össze a két szintet. Az emeletről tökéletes rálátás nyílik a lenti, óriási színpadra.

Szóval, itt tobzódnak estéről estére az emberek – kiutat keresve a mindennapok poklából.

Jól akarják magukat érezni.

Örömre vágynak.

Egy jó dugásra.

Szabadságra.

Bármire, ami odakint, a falakon túl már nem elérhető.

És amíg mást nem bántanak, addig én nem bánom, mit csinálnak.

Végigsiklott a tekintetem a tumultuson, majd Trenten állapodott meg. A bár túlsó végében állt. Felém intett a fejével, jelezve, hogy menjek oda.

Elindultam.

– Trent! – köszöntöttem hangosan, amikor hallótávolságba értem.

Trent a főnököm, a klub egyik tulaja. A testvéreivel, Juddal és Logannel együtt hozták létre a Feloldozást. Sage, aki sokáig a klub igazgatója volt, nemrégiben bevásárolta magát az üzletbe, így már négy tulajdonosa volt a szórakozóhelynek.

Trent kibaszottul félelmetes fazon, tetőtől talpig tele tetoválásokkal. Egy motoros banda extagja. Jól ismeri az élet sötét oldalát, de maga mögött hagyott mindent, idejött Redemption Hillsbe, és új életet kezdett.

Akkor találkoztam vele, amikor először járt itt. Egymásra néztünk, és azonnal tudtuk, hogy egyívásúak vagyunk. Összebarátkoztunk, és azóta neki dolgozom.

– Helló, haver! Egy szívességet szeretnék kérni – kezdte.

– Persze! Bármit! Mondd csak!

– Eden és Tessa is eljönnek ma este.

Igyekeztem figyelmen kívül hagyni a mellkasomban keletkező bizsergést, amit Tessa neve váltott ki. Elfojtottam, mivel már a gondolat is lehetetlenség.

– Vége van a sulinak, és ünnepelni akarnak – magyarázta Trent. – Lassan itt kellene lenniük, de nekem van még egy kis dolgom az irodában. Figyelnél? Csak hogy ne akarjon már valami seggfej rájuk mászni.

Egészen elmélyült a hangja.

Az ő feleségével aztán nem szórakozhat senki.

Eden az élete, és az egyetlen nő a földön, aki képes volt ezt a kemény csávót nyálas tökfejjé változtatni. Azonnal elered a nyála, ha csak meglátja őt.

– Persze! Nem gond! Odakísérem őket az asztalotokhoz – válaszoltam, de azonnal pezsegni kezdett a vérem a gondolattól, hogy Tessa máris itt lesz.

Tessa McDaniels, Eden legjobb barátnője. Egy igaz vadóc, de hatalmas, és egyben összetört szíve van. Igazán jólelkű, csupa szív nő. Barátként gondolok rá, és Isten látja lelkemet, nem sok emberről tudnám ezt elmondani.

Ugyanakkor hozzátartozik az igazsághoz, hogy valamikor észrevétlenül ő lett álmaim asszonya – az álmaim kínzómestere.

– Köszi, haver! Benned megbízom! Jó, hogy számíthatok rád.

– Csak a munkámat végzem – vontam meg a vállamat.

Mintha semmi jelentősége nem volna.

Igyekeztem nem tudomást venni az igazságról. Arról, hogy én is itt eresztettem ki a fáradt gőzt. Itt vezettem le a dühömet. Inkább itt, mint máshol!

Megfordultam, és elindultam vissza, ahonnan jöttem. Át a tömegen.

Amikor kijutottam a másik végén, gyorsan beléptem a személyzeti folyosóra, és elfutottam a végére. Ott lehetett kijutni a személyzeti parkolóba, ahol Eden is meg szokott állni.

Oz strázsált az ajtónál. Egy újabb kidobó volt, akit még év elején vett fel Trent. Olyan jó tizenöt évvel idősebb volt valamennyiünknél, és egy hatalmas sebhely húzódott keresztben az arcán.

– Helló! Érkezik a főnök felesége. Értük megyek – mondtam, ahogy közelebb értem.

– Természetesen, uram! – válaszolta, majd kinyitotta előttem az ajtót.

Kiléptem.

Abban a pillanatban lépett oda Eden. Csinosan kiöltözve. Szőke haja hatalmas hullámokban omlott a vállára. Fekete koktélruhában volt, amiben a benti nőkhöz képes elég visszafogottnak tűnt.

Kedvesen rám mosolygott.

– Szia, Milo! Hogy vagy?

– Eddig jól, köszi!

Minden tőlem telhetőt megtettem, hogy Edenre figyeljek, ne pedig arra a tüneményes lányra, aki mögötte lépkedett.

Képtelenség.

Azért, mert Tessa ismét abban a parányi vörös ruhában volt, ami azonnal beindította a fantáziámat. Ráadásul olyan irányt vettek a gondolataim, amilyet nem lett volna szabad.

Pánt nélküli miniruha volt rajta, mely tökéletesen simult a formás testére. Épp annyit takart, hogy kiemelje a végtelen hosszúnak tetsző lábát.

És már megint az a pántos tűsarkú volt rajta, ami teljesen elvette a józan eszemet.

Össze is ugrott a gyomrom.

Tessa látványa mindig felért egy gyomrossal.

De sajnos nem szingli. Egy igazi nyálas faszkalap a csávója!

– Milo! – sikkantott fel Tessa hangosan.

A tekintete… mint a világító tengervíz. Zöld pöttyökkel díszített kékeszöld és mélykék rétegek. Olyan érzésem volt, hogy bármelyik tengerpartra mennék is, őt ott találnám.

Az arca… az arca, mint egy angyalé: magas arccsont, apró orr, ajka dús rózsabimbó. Az arcát szeplők borították, bizonyítva, hogy a vörös hajzuhatag, mely sűrű, tömött loknikban omlott a hátára, bizony igazi vörös volt, nem pedig festett.

De a belőle áradó jóság volt az, ami teljesen levett a lábamról. Mindaz, amit képtelen voltam érezni és hinni, az ő jelenlétében megelevenedett, olyan volt, mintha hirtelen rám sütne a nap.

Odajött, és megölelt. Átkarolta a nyakamat, arcát a mellkasomra szorította. A szívem majd kiugrott a helyéről, azonnal zakatolni kezdett, miközben Tessa úgy szorongatott, mintha számára is fontos pillanat volna.

De én persze okosabb vagyok annál, mintsem engedném, hogy a gondolataim olyan irányt vegyenek, ami zsákutcába torkollna. Az én romlottságom nem mártózhat meg az ő tisztaságában. Meg kell elégednem a belőle áradó fénnyel.

Elszorult a torkom, ahogy lehajoltam, hogy én is megöleljem. Óvatos voltam, visszafogott, nehogy véletlenül összetörjem a kirobbanni akaró hevességemmel. Olyan jó lett volna a hajába temetni az arcomat, és belélegezni az illatát!

– Hiányoztál! Olyan rég nem láttalak! – mondta.

Felhúztam a szemöldökömet, majd óvatosan elengedtem. Az oldalamra csúszott a keze, nekem pedig azonnal elöntötte a gerincemet a forróság.

– Egy hete találkoztunk – válaszoltam, hiszen pontosan tudtam. Mintha élvezte volna, hogy idejön, és engem kínozhat.

Tessa édesen elmosolyodott. De micsoda mosoly volt!

– Hát, az borzasztóan régen volt! Nagyon hiányoztál! És most komolyan! Te nőttél azóta? Mindig is hatalmas voltál, de… akkora vagy, mint egy hegy! – magyarázta, miközben a kezemet fogva hátrébb lépett, és fel-le járt rajtam a szeme.

Huncut mosolyra húzódott a csodás szája, és csak úgy áradt belőle a melegség.

Még a napnál is jobban sugárzott.

– Nem hinném – nyögtem szárazon.

– Hát, én nem tudom… de extra nagynak tűnsz ma este!

Eden nevetni kezdett.

– Tessa! Hagyd már békén szegényt!

– Miről beszélsz? – meredt meglepetten Edenre. – Hiszen Milo kedvel engem! – szögezte le, majd azonnal vissza is fordult hozzám. – Ugye? – kérdezte.

Válasz helyett hátrébb léptem.

– Úgy hallottam, ma este ünnepeltek.

– De még mennyire! Vége van a sulinak! – mondta, miközben félszegen vállon veregetett.

Eden csak a fejét ingatta.

– Nagyon izgatottnak tűnik a nyári szünet miatt, pedig indult az alapítvány igazgatói posztjáért, és meg is kapta. Vagyis, egész nyáron dolgozni fog.

Tessa szeme elkerekedett, majd a szíve fölé szorította a kezét.

– Szerinted úgy nézek ki, mint aki emiatt lemond a mókákról?

– Inkább túlórázol az alapítványnál? – húzta fel Eden a szemöldökét.

– Mondja az, aki egész nyáron balettórákat fog tartani – vágott vissza Tessa.

Mindketten ugyanabban a magániskolában dolgoznak, és mivel legjobb barátnők, nincs sértődés, ha heccelődni kezdenek egymással. Még élvezik is.

– Na és egyébként hol van ennek a férje? Hogyhogy nem Trent áll az ajtóban, hogy ősember módjára magával ragadja a csinos kis seggét? – lökte Tessa oldalba Edent.

Eden elkuncogta magát.

– Nem gáz, ha most egyetértek Tessával? – kérdezte belesve a folyosóra.

– Hát még szép, hogy egyetértesz! Hiszen nekem mindig igazam van! Megmondtam, hogy Trent a te ászod, nem? Örökre hálás lehetsz ezért a jóslatért! Még most is csak a nyálad folyna azért az isteni rosszfiúért, ha én nem avatkozom közbe. Szívesen, egyébként – húzta fel a szemöldökét Tessa.

Eden elnevette magát.

– Olyan nagy baj, ha igazad van?

Kurvára cukik voltak, ahogy évődtek egymással.

– Nem, egyáltalán nem baj. Tudod, mindent vagy semmit – ragadta meg Eden kezét Tessa. – Mi ketten kiegészítjük egymást… Bár, téged már inkább az isteni férjed egészít ki, és talán egy kicsit irigykedem is, de mivel én voltam itt hamarabb, velem kell maradnod!

– Mindörökre az adósod vagyok, Tess.

– Így van! – vigyorgott Tessa.

– Trentnek még van egy kis dolga – szóltam, majd megkerültem őket, és elindultam a folyosón. Muszáj volt távolságot tartanom ettől a jóleső melegségtől. – Megkért, hogy kísérjelek benneteket az asztalotokhoz. Egypár perc, és ő is jön.

– Óóóó! Saját kíséretet kaptunk! Celebnek érzem magam! Micsoda kiváltság Eden barinőjének lenni! – csicseregte mögöttem Tessa, miközben igyekezett a tűsarkúban lépést tartani velem.

Éreztem a jelenlétét magam mellett. A megtestesült káosz. A heves, nyári zivatar, amit kurva jó bámulni az ablakból, de benne lenni akár halálos is lehet.

Amint a nagyteremhez értünk, feléledt az éberségem. Átkísértem őket a tumultuson, készen, hogy leverjek bárkit, aki a közelükbe akarna férkőzni.

Az embertömeg úgy nyílt szét előttem, olyan ösztönösen, mintha érezték volna a belőlem áradó energiát. Egyenes ösvényt törtem magunknak a hátsó bokszig, ami a Lawson család és barátaik számára volt fenntartva.

– Na, itt is vagyunk – mondtam oldalra lépve, hogy becsúszhassanak az ülésre. Tessa megérintette a karomat, és még egy édes pillantással is megajándékozott, ahogy elment mellettem. Teljesen bezsongtam tőle.

– Köszi, Milo! Te vagy a legjobb! – búgta felém.

Hiába is próbáltam uralkodni magamon, nem tudtam levenni a szememet a hosszú, szexi combjáról és a selyemharisnyába bújtatott lábáról, miközben bekúszott a bokszba. Nem tudtam nem észrevenni, amint enyhén szétnyílt, épp csak annyi sejtelmes betekintést engedve, hogy tovább szárnyalhasson a fantáziám.

Hiszen mondtam. Ő az álmaim kínzómestere.

Micsoda csábítás!

Csak hát neki fogalma sem volt arról, hogy milyen hatással van rám.

– Itt leszek a közelben, ha szükségetek volna rám.

Tessa rám kacsintott.

– Nem is vártunk tőled mást.

Alig kétméternyire álltam tőlük, a sarokba rejtőzve. A falnak dőltem, és összefontam a karomat a mellkasom előtt.

Elég messze voltam tőlük, hogy nyugodtan beszélgethessenek, de ahhoz elég közel, hogy szükség esetén közbeavatkozhassak.

A lányok Dirty Martinit iszogattak, nevettek, kuncogtak, pletykálgattak, és egyre élénkebbek lettek, ahogy teltek a percek.

A körülöttük ólálkodó faszfejek valószínűleg érezhették a csontjaimban vibráló feszültséget, mert meg sem próbáltak a közelükbe férkőzni, pedig nagy eséllyel ők voltak a legcsodásabb nők a klubban.

Eltelt egy óra.

Aztán még egy.

Trent időközönként odajött, de mivel volt valami gond a konyhában, nem tudott maradni.

Ahogy telt az idő, Tessa kuncogása egyre hangosabbá és szabadabbá vált. Eltűnődtem, vajon ő is azért jár-e ide, mert itt olyasvalamit kap, amit odakint nem talál.

Nyugalmat a lelkének.

Megkönnyebbülést.

Vajon mindig ilyen felszabadult és vidám? Vagy, amint kilép az ajtón, ránehezedik az élet súlya?

Azt hiszem, talán mindig is éreztem nála valamit a felszín alatt. Valamit, amit a vidámsággal takargat. Az idegesített csak fel igazán, hogy ez az érzés, ez a gyanú minduntalan felerősödött, amint a hapsija is felbukkant.

Az a szar alak csak tompította Tessa ragyogását.

Ahogyan most is.

Amint ez a nyálas faszfej megjelent, és feléjük indult a tömegen át, mintha sötét felhő húzódott volna Tessa fölé, hogy elfedje a belőle áradó melegséget.

Kirázott a hideg az undortól, és felkúszott a torkomon a gyűlölet. Igyekeztem lenyelni, nehogy valami olyasmit tegyek, amit aztán megbánok. De legszívesebben igenis szabadon eresztettem volna a bennem vicsorgó vadállatot.

Karl Haller egy felfuvalkodott seggfej. A mosolya tenyérbemászó, szőke frizurája túlzottan nyálas. Azt hiszi, bármit megtehet. Általában drága öltönyt és hozzá illő arrogáns arckifejezést visel. Már tavaly is gondot okozott. Én legszívesebben kitiltottam volna a Feloldozásból, hogy esélye se legyen visszajönni, de idővel úgyis visszasomfordált volna. Sosem értettem, mit eszik rajta Tessa. Sokkal jobbat érdemelne nála.

Basszus, az az igazság, hogy legszívesebben azonnal leütöttem volna, amikor a lányok asztalához lépett, és Tessa láthatóan összerezzent. Pedig tőle aztán tényleg távol áll a gyengeség, nem olyanfajta ember, akibe csak úgy beletörölheti bárki a lábát. Tüzes lelkületű, vehemens, szenvedélyes. Egyszerűen nem értettem, mivel tartja a markában az a nyálgép.

Elég közel álltam hozzájuk, hogy halljam a megjátszottan kedves hellóját, amivel Edennek odaköszönt, majd megigazította az öltönyét, és Tessához fordult:

– Ideje menni.

– Nem írtam, hogy máris gyere értem – válaszolta Tessa mély, rekedtes hangon.

– És már egy órája nem is válaszoltál az üzenetemre. Szóval, menjünk!

– Karl…

Előrébb léptem. Úgy gondoltam, nincs miért a háttérben maradnom. Bárki más csinálná ugyanezt, boldogan közbelépnék.

De ezúttal szinte csepegett a méreg a számból, amikor megszólítottam:

– Úgy tűnik, a hölgy nem szeretne még távozni.

Tessa arcára kiült az aggodalom, ahogy rám nézett.

– Jó…

– Nekem meg úgy tűnik, hogy semmi közöd hozzá! – vágott a szavába Karl felém mordulva, miközben undorodva felhúzta az orrát. Mintha többet érne nálam.

Megragadtam, hogy kihajítsam. Úgy voltam vele, majd megmutatom neki odakint, hogy ki mennyit ér. De egy kéz a csuklómra simult.

– Nincs semmi baj, Milo!

Basszus, majdnem elbotlottam a saját lábamban!

Majdnem odafordultam, hogy védelmezőn közé és a faszfej csávója közé álljak.

– De van, ha nem akarsz vele menni – morogtam, miközben a csávót bámultam.

Karl felhorkant, és elfordult tőlem, bár láthatóan remegett a keze.

– Nincs időm erre, Tessa!

– Tessa! – nyögte kérlelőn Eden.

Tessa kicsusszant a bokszból, és Eden felé fordult.

– Minden rendben – suttogta.

Karl sarkon fordult, és a kijárat felé indult. Tessa bocsánatkérőn rám pillantott, majd elindult a seggfej barátja után.

– A picsába! – morogtam végigsimítva a tenyeremet az arcomon, hogy lenyugodjak, mert a harag eltompította a látásomat, ahogy Tessa után bámultam. Baromira bosszantott, hogy nem tehetek semmit.

Kurva nehéz volt tovább csinálni a dolgomat úgy, mintha mi sem történt volna. Fárasztó volt nem kimutatni, mekkora harag dúl a lelkemben. Alig bírtam megállni, hogy dühömben ne tépjem le az összes seggfej arcát, akinek volt mersze egyáltalán felém nézni.

Az sem segített, hogy Eden baromi mérges lett, mert Tessa elment. Egyértelmű volt, hogy ő sem érti a barátnőjét.

Már nagyon vártam, hogy vége legyen a munkának, amikor végül éjjel három körül Kulttal kiléptünk a hátsó, személyzeti parkolóra nyíló ajtón.

Lehűlt a levegő, de kellemes érzés volt, ahogy végigfutott a felhevült testemen. Némileg csillapította a bennem perzselő tüzet. Bezártam a hatalmas vasajtót, majd lelépkedtem a három lépcsőfokon, mely a kavicsos járdához vezetett. A sötétséget némileg tompították a téglafalak felől az éjszakába hasító homályos fénysugarak.

Óvatosan körbelestem, hogy meggyőződjek róla, tiszta a levegő, és mi is mehetünk végre. Mindig a vezető kidobók hagyják el utoljára a terepet, megbizonyosodva arról, hogy mindenki kocsiba ült, és épségben elindult hazafelé.

– Minden rendben, nem? – kérdezte Kult.

– Aha!

– Akkor viszlát holnap este!

– Jó éjt!

Kult felült a Harley-jára, amivel pont az én öreg teherautóm mellett parkolt. Kinyitottam az ajtót, és beugrottam a kormány mögé.

– Óvatosan! – szóltam oda Kultnak.

– Soha! – kacsintott rám.

Nevetve csuktam be az ajtót, és ráadtam a gyújtást. Hangosan felbőgött az autó motorja. Két éve tetettem rendbe a kék Fordot, és néha ezzel jöttem munkába, hogy kondiban tartsam a kicsikét.

Kult motorja is felbőgött, majd a fejéhez emelte a kezét, és elgurult.

Kitolattam, miközben a fényszóróim megvilágították a parkolón túli sűrű erdő szélét. Majd kiugrott a szívem a helyéből, amikor jobboldalt megláttam valakit a fák árnyékában egy sziklának dőlve. Ahogy végigfutott rajta a kocsim fényszórója, mintha lángra kapott volna a vörös ruhája.

Mi a francot keres itt kint ilyenkor, egyedül?

Elszorult a torkom, miközben teljes erőből a fékre tapostam.

Az arckifejezése teljesen kiborított.

Elveszettnek tűnt.

Sebzettnek.

Levertnek.

Megremegett a gerincem a haragtól.

Elviselhetetlen volt a gondolat, hogy egyedül van itt kint.

Hogy valaki bántotta őt.

Másrészt viszont megkönnyebbültem, hogy rátaláltam. Legalább nem azzal a szemétládával van. Hatalmas levegőt vettem, hogy legalább valamennyire kordában tartsam az idegeimet, majd kilöktem az ajtót, és kipattantam a teherautóból.

Ugyan nem sokat tudtam Tessa és Karl kapcsolatáról, de az életemben mertem volna fogadni, hogy az az alak tehet Tessa állapotáról. Nagyjából három órája mentek el, fogalmam sem volt, mi történhetett ez idő alatt, de abban biztos voltam, hogy semmi jó.

Megkerültem a kocsimat.

– Mit keresel itt, Tessa? – kérdeztem szinte nyersen.

Rám emelte a tenger ezernyi árnyalatában játszó tekintetét. Megremegett.

Zavarodottnak tűnt, szétesettnek.

Minden idegszálam pattanásig feszült.

Könnyek csorogtak a csoda szép arcán, gyönyörű haja merő katasztrófa volt.

Hatalmasat nyelt, láthatóan remegett a torka.

– Én… – pislogott, majd félrefordult, de aztán mégis újra rám nézett. – Nem tudom – suttogta felém. – Visszajöttem, hogy megvárjam Edent, de aztán csak ültem, és bámultam, amint elment – magyarázta, miközben megvonaglott.

Határozottan elveszettnek tűnt.

– Kicsi Galambom! Nem vagy egyedül – mondtam, miközben óvatosan megközelítettem. Minden egyes lépéssel, amivel közelebb kerültem hozzá, egy nagy adag féltés tört bennem felszínre. Nehezemre esett józannak maradni. Emlékeztetnem kellett magamat, hogy csak bizonyos keretek között mozoghatok. Van egy határ, amit nem léphetek át.

És épp ez volt a baj.

Tessa ezt váltotta ki belőlem. Teljesen kiborultam tőle. Elvesztettem az eszemet. Faszom!

– Megsérültél? – kérdeztem akadozva.

– Nem. Jól vagyok. Teljesen jól vagyok. Abszolút jól – válaszolta, miközben letörölte a kézfejével a szeplős arcát áztató könnyeit.

Rám mosolygott. Hamis, megjátszott mosollyal. De éppen ezért vettem észre a szája szélén a sérülést.

Azonnal elborult az agyam. Harag fojtogatta a torkomat, és a dühtől ökölbe szorult a kezem.

Éveket dolgoztam azon, hogy kontrollálni tudjam a bennem tomboló indulatokat. De amit most éreztem, majdnem kettéhasított.

– Nem úgy nézel ki, mintha jól lennél – mordultam figyelmeztetőn.

Remegve elnevette magát, majd végigmutatott magán, a vörös ruháján, ami úgy simult a formás testére, mint a valóra vált álom.

– Nem nézek ki jól? Pfff! Nem látsz a szemedtől? – próbált viccelődni, még a vállát is felrántotta, de inkább nyomorultnak tűnt, semmint viccesnek.

– Mi a faszt csinált veled az a szemétláda? – próbáltam nyugodt hangon kérdezni, bár biztos voltam benne, hogy csak morgásnak tűnt az egész. Tapasztalatból tudtam, hogy csak egy hajszál választ el attól, hogy teljesen kivetkőzzek magamból.

– Semmiség az egész – válaszolta egy újabb hamis mosollyal.

A lófaszt!

Ez nem az a Tessa, akit én ismerek. A közelében sincs.

– Kicsi Galambom! – szóltam lágyan és sürgetőn, mert nyilvánvaló volt, hogy nagy szüksége van segítségre.

Támaszra.

Egy barátra.

– Hadd vigyelek haza!

Elnevette magát, és elfordult. A sötétségbe bámult, mintha így elfedhetné a gyötrelmes bánatát, pedig nyilvánvaló volt, hogy nem sok kell ahhoz, hogy magába zuhanjon.

Megremegett a válla, majd az egész teste, ahogy próbálta elfojtani a feltörni készülő zokogást.

Maga alá temetett a féltés érzése. Magamhoz szerettem volna ölelni, megígérni neki, hogy minden rendben lesz. Micsoda barom vagyok! De mégis óvatosan közelebb mentem, figyelmen kívül hagyva, hogy szinte szikrázott körülöttünk a levegő.

Kinyújtottam a kezemet, megfogtam az állát, és magam felé fordítottam az arcát, hogy rám nézzen.

Nem kellett volna.

Fellobbant a tűz, Tessa pedig úgy nézett rám, ahogy fölé magasodtam, mintha valaki olyan lennék, aki sajnos sosem lehetek.

– Mondd el, kérlek… ő tette ezt veled?

Igen. Ő volt.

Persze hogy ő.

Karl egy szar alak. Csak annyit akartam, hogy Tessa megerősítse a gyanúmat. A többit majd én intézem.

Reszketeg sóhaj szakadt fel a torkából.

– Annyi szarságot elviseltem már tőle, Milo! De ma este… ma megütött. Ennyi. Vége. Vége, nekem pedig fogalmam sincs, mi lesz ezután.

Basszus! De jó!

Valahogy megálltam, hogy ne kiáltsak fel örömömben.

A holdfény megvilágította Tessát. Az arca és az orra keménynek tetszett, de az érzéki, lágy ajka remegett.

– Belefáradtam, Milo. Belefáradtam abba, ahogy bánik velem. Elegem van. Elegem van a követelőzéseiből. Abból, ahogy kontrollálni akar. Nem bírtam tovább. Nem ment…

– Nincs semmi baj, kicsi Galambom. Jól tetted!

– Nem! – szakadt fel belőle a sírás. Zavarosnak tűnt a tekintete. Bármi történt is az éjjel, most hatalmasodott el rajta. – Mihez kezdek most? Mi lesz velem?

– Szabad leszel.

Fájdalom feszült az arcára.

– Hogy hagyhattam magára ilyen egyszerűen? Hogy lehetek ilyen önző? – motyogta, majd megbillent. Az este folyamán elfogyasztott Martinik még a vérében voltak.

A derekára simítottam a kezemet, és lábra állítottam.

Így viszont túl közel került hozzám.

Felszikrázott közöttünk a levegő.

Összeszorítottam a fogamat, hogy nyugodt maradjak. Lehajoltam hozzá, megpróbáltam áttörni a zavaron, ami láthatóan fogva tartotta.

– Magára hagytad? Tessa! Semmivel sem tartozol Karlnak!

Egyre gyorsabban potyogtak a könnyei, arcára pedig kiült a bűntudat.

– Nem Karlról beszélek. Gyűlölöm! Gyűlölöm! – dadogta. – Megütött. El sem hiszem, hogy megütött! Ennyi volt, Milo! Elegem lett. Nem tudtam tovább csinálni.

Mintha magyarázkodnia kellene. Nem tehettem mást, magamhoz húztam, és átöleltem. A mellkasomhoz szorítottam a törékeny testét.

Teljesen letaglózott a közelsége. Az illata. Eper, tejszín és valami túlságosan édes.

– Minden rendben – mormogtam.

– Nem, nincs rendben – nyöszörögte. – Cserben hagytam. Hogy lehetek ilyen önző, Milo? Hogy tehettem? Mindazok után?

Fogalmam sem volt, kiről beszél, de abban már biztos voltam, hogy nem Karlról, és hogy mérhetetlen fájdalom kínozza belülről.

Ezt a fájdalmat én is jól ismertem.

Mélyen gyökerezik, és túlmutat azon, hogy legszívesebben a földbe döngölném azt a rohadékot. Ezernyi kérdés kavargott a fejemben, de Tessa nem volt éppen olyan állapotban, hogy egyet is feltegyek neki.

– Hazaviszlek – motyogtam a hajába.

Nem volt jó ötlet, de nem tudtam mást tenni.

Felemelte az arcát, majd a nyakamba temette.

– Nincs hová mennem.

– Akkor hozzám viszlek haza – öleltem magamhoz szorosabban.

Próbáltam lazának tűnni, ahogy lassan a kocsim felé cipeltem.

– Ne aggódj miattam, Milo! Nem kell. Tényleg. Majd megoldom.

A mellkasomon éreztem, hogy eltökélten bólintott. Olyan erősen szorítottam magamhoz, hogy attól féltem, összetöröm.

– Úgy bizony! Megoldod, kicsi Galambom. Ebben biztos vagyok. De hadd segítsek neked ma este, jó?

Mélyebbre fészkelte magát a karomban.

– Biztosan ezt akarod? – kérdezte suttogva.

– Egészen biztosan.

– Erre valók a barátok? – csuklott fel, miközben a mellkasomon éreztem, milyen hevesen ver a szíve.

– Így van, Galambom, erre valók a barátok.

Odacipeltem a kocsimhoz, és beültettem az anyósülésre. Közben nem mertem levegőt venni, mert ahogy fölé hajoltam, hogy bekapcsoljam a biztonsági övet, az illata teljesen elbódított.

Próbáltam lazának tűnni, ahogy hátrébb húzódtam tőle, miközben ő az ülésnek döntötte az arcát, és engem bámult.

Tűzvörös haja lángolni látszott a gyönyörű, hófehér arca körül. Tengerszínű szemében ezernyi érzelem hullámzott.

– Őrült szerelem, Milo… őrült szerelem! – mosolygott rám lágyan.

Zakatolt a szívem.

Tessára bámultam, talán egy pillanatnyival tovább is, mint illett volna.

– Így van, Tessa. Őrült szerelem – motyogtam a bajszom alatt.

2.

Tessa

A sötétítőfüggöny résein bekúszó halvány fénysugarak kiragadtak az álmomból. Azonnal magamhoz tértem, ahogy az ismeretlen környezetben tapogatózni kezdtem. Nagyon kényelmes volt az ágy, amiben feküdtem, és az a csendes energia, amit a levegőben éreztem, nagyon megnyugtató volt.

Béke és biztonság.

Akkora volt a csend, hogy a fülemben hallottam a saját szívverésem visszhangját. Meg tudtam számolni, hányat ver. Mintha a szívem is arra akart volna emlékeztetni, hogy még élek, hogy még van esélyem egy olyan életre, amiről azt hittem, sosem lehet benne részem.

Hagytam magam lebegni ebben az érzésben, próbáltam magamhoz térni, de közben igyekeztem megfékezni a gondolataimat, nehogy azonnal csapongani kezdjenek.

Ez a baj, amikor az ember egy új valóságban ébred fel. Amikor még nem tudhatod, merre vedd az irányt. Új célok álltak előttem, de még elég homályosak voltak, és persze féltem az ismeretlentől, hiszen nem tudhattam, nem futok-e a vesztembe, miközben valami jobbra vágyom.

Nem volt könnyű megbarátkozni a tudattal, hogy egy olyan döntést hoztam, ami mindent megváltoztat.

Nem volt nyugodt az álmom.

Tele volt aggodalommal. Bobby arcát láttam magam előtt.

De közben valahogy mégis könnyebbnek éreztem magam, hiszen egy olyan tehertől szabadultam meg, ami élve falta fel a lelkemet.

Hogy érezhetek a szívemben megkönnyebbülést, miközben a lelkemet teher nyomja?

Bűntudat.

Bűntudat a döntésem miatt, ami lassan, de biztosan el fog emészteni. Mégis, el kell fogadnom, mert immár elértem azt a pontot, ahonnan nincs tovább.

Éveken át a testvérem jólléte határozta meg az életemet, de múlt éjjel világossá vált, hogy nem maradhatok tovább Karl mellett.

Hisztis és sértődékeny ember, ráadásul manipulatív zsarnok is.

De mindig tudtam kezelni, és Bobbyért érdemes is volt.

De hogy megütött?

Valami olyasmit láttam rajta, amit azelőtt soha, és éreztem, hogy innentől kezdve csak rosszabb lehet.

Mi lesz így Bobbyval?

Kell, hogy legyen megoldás! Biztosan van.

Hatalmas sóhaj szakadt fel belőlem. Gyorsan felültem, de forgott velem a szoba, és erős fájdalom hasított a fejembe.

A hülye Martinik… A szememet dörzsölgettem.

Túl sokat ittam, de az ilyen estéken tudtam igazán elmenekülni a valóság elől.

Ezek az esték voltak az egyetlen örömöm. Ilyenkor könnyűnek éreztem a terhemet.

Karl most már nem teheti tönkre ezeket sem.

Félrelöktem a valószínűleg kézimunkával készült takarót, és ülő helyzetbe tornáztam magam. Elvörösödtem, amikor ráeszméltem, hogy egy hatalmas póló van rajtam.

Milo illatát éreztem rajta.

A sűrű, sötét erdő illatát. Cédrus és fenyő.

Végigsimítottam a fekete anyagon.

Múlt éjjel nem volt rajtam melltartó, és az az aprócska szatén valami, ami a póló alatt rajtam volt, jóindulattal sem nevezhető bugyinak.

Elöntött a forróság, ahogy eszembe jutott az éjszaka.

Milo ragaszkodott hozzá, hogy magával hozzon, miután megtalált a parkoló szélén.

Azért mentem vissza a klubhoz, mert az az egyetlen hely, ahol biztonságban érzem magam, hiszen ott vannak azok az emberek, akikben megbízom. De túlságosan zaklatott voltam ahhoz, hogy be tudjak menni.

Már emlékeztem, miként ültetett be a teherautójába. Milyen felkavaró volt, amikor a karjában hozott be az otthonába. Elaludtam… na jó, elájultam a kocsijában. Nem is nagyon voltam észnél, amikor ismét felnyalábolt, és azokat a megnyugtató szavakat suttogta a hajamba.

Minden rendben.

Vigyázok rád.

Nem vagy egyedül.

Az ajkamba haraptam, amint eszembe jutott, miként adta rám a hatalmas pólóját.

Hogy milyen gondoskodó volt velem.

Milyen óvatos.

Először rám adta a pólót, ami majdnem a bokámig ért, és csak utána nyúlt be alá, hogy lehúzza rólam a ruhámat. Arra is emlékszem, hogy valami olyasmit motyogtam, hogy milyen szép férfi.

Na, csodás, Tessa!

De tényleg az. Méghozzá minden szempontból szép. Igyekeztem figyelmen kívül hagyni, pedig már az első találkozásunkkor feltűnt. Már akkor volt benne valami, ami azóta is megmaradt… A vonzerő olyan fajtája, amit azelőtt még soha nem éreztem, olyan erős vonzalom, hogy bűntudatom volt miatta. Na, nem mintha elkötelezett lettem volna Karl felé, vagy bármit is éreztem volna iránta, de azért mégis…

Csendes motoszkálást hallottam odakintről, és a szívem azonnal hevesebben kezdett verni. Lecsusszantam az ágyról. Mezítláb léptem a keményfa padlóra, majd az ajtóhoz osonva rátapasztottam a fülemet. Hallgattam a távoli motoszkálást és edénycsörömpölést.

Túlságosan sok benyomás érte az érzékeimet.

Kávé és szalonna… és egy férfi.

Korgott a gyomrom. Felsóhajtottam, majd óvatosan kinyitottam az ajtót.

Egy folyosóra nyílt. Balra futott, és a nappaliban folytatódott. Lábujjhegyen osontam a nappali ajtajához, majd körbekémleltem Milo otthonában. Olyan volt, mint egy nyaraló.

Nyers, egyszerű, de nagyszerű.

Rusztikus padló és faborítású falak.

A nappalit egy hatalmas, gesztenyebarna bőrkanapé uralta, két hozzáillő karosszékkel. Az egész helyiség fényárban úszott, méghozzá egy hatalmas ablaknak köszönhetően, ami szinte az egész hátsó falat kitelítette.

Ami viszont teljesen lenyűgözött, az a tűzhely előtt álló, termetes férfi volt.

Egy hatalmas konyhasziget túlsó felén állt, háttal. Sűrű, fekete haját oldalt teljesen rövidre vágatta, a feje tetején hosszabbra hagyta. Gyakran tűnődtem el, hogy vajon milyen lehet beletúrni. A válla izmos és széles. Még ilyen távolságból is látszott a nyers erő, ami a fekete póló alatt duzzadt.

Mintha megérezte volna, hogy ott vagyok, hátrapillantott. Micsoda átható tekintet! Mint a forró mézbe mártott borostyánkő.

Összeugrott a gyomrom.

Olyan érzés volt, mintha zuhannék.

Lassan felém fordult.

Mintha a föld is megmozdult volna alattunk.

De nem, nem a föld remegett meg, csak a buta szívem. Ugyanis olyan nyers gyengédséggel nézett rám, hogy elolvadtam tőle. Végignézett rajtam, fentről lefelé, majd vissza.

Felszikrázott a levegő.

Milo… a megtestesült ellentmondás.

Mindig mély, nyugodt hangon beszél. A tettei mindig kimértek és megfontoltak. Mégis olyan zabolátlanság sugárzik belőle, amilyet még soha nem tapasztaltam. Mintha valahogy kordában tartaná a felszín alatt meghúzódó indulatosságát.

Elmosolyodott, de olyan gondoskodó és egyben aggodalmaskodó mosollyal, ami azonnal megmelengette a szívemet.

– Hogy aludtál? – kérdezte mély, dörmögő hangon. Rögvest bizseregni kezdett a bőröm.

Zavarodottan közelebb léptem egypár lépésnyit.

– Nagyszerűen.

Összehúzta a mézszínű szemét, majd ismét alaposan megnézett magának. Olyan érzés volt, mintha egyenesen a lelkemig látna.

Jesszusom! Hogy tud ilyen sokrétű, egyszerre ennyi minden lenni? Hatalmas, félelmetes, nyers. Gyengéd, kedves és olyan igazi.

Odalépett a konyhapulthoz, és rátenyerelt. Ez a testtartás csak kiemelte a teste méreteit. A dagadó izomkötegek megfeszültek a tekervényesen tetovált bőre alatt, amelynek mintái egészen a kézfejéig futottak.

Olyan volt, mint a palackba zárt balhéesszencia.

Az ajkamra siklott a tekintete.

Azonnal késztetést éreztem, hogy megnedvesítsem a nyelvem hegyével.

Elsötétült a szeme.

– És hogy érzed magad?

– Mintha egy gallonnyi vodkát ittam volna meg azelőtt, hogy az a seggfej jól szájon vágott – próbáltam humorosan válaszolni.

Milo láthatóan nem találta viccesnek.

Félelmetes morgás tört fel a mellkasából.

– Jól vagyok, tényleg – mondtam gyorsan, miközben közelebb léptem hozzá. – Nem fájt annyira, és úgysem fog ismét megtörténni, szóval csak…

Rémült vagyok.

Szabad vagyok.

Csapdában vagyok.

Jobban vagyok.

Úgy tűnt, hadakozik magával. Mintha mondani akart volna valamit, de aztán meggondolta magát.

– Kávét? – kérdezte végül.

– Milo Hendricks, a szeretetnyelvemen beszélsz velem – válaszoltam elvigyorodva.

Halvány mosolyra húzódott a szája.

– Örülök, hogy a szolgálatára lehetek! Foglaljon helyet! – intett kedvesen a konyhasziget mellett sorakozó székek felé.

Odaoldalogtam, és leültem. Igyekeztem úgy viselkedni, mintha teljesen hétköznapi szitu volna. És mintha Milo nem lenne rám hatással.

Mintha nem lennék menthetetlenül oda érte, mióta életemben először találkoztunk.

Eltűnődtem, vajon mit gondolna, ha tudná, hogy már sokszor fantáziálgattam arról, hogy nála ébredek fel. Bár a múlt éjszaka azért merőben más történt, mint a gondolataimban.

A háza pedig egyenesen lenyűgöző volt. Pont olyan, amilyennek gondoltam, de még annál is jobb. Rusztikus, nyers, de nagyon kényelmes, melegséget árasztó otthon volt, egy cseppnyi luxussal fűszerezve.

Körbejárattam a tekintetemet.

Óriási helyiség volt, ferde mennyezettel, ami ráadásul borzasztóan magasan, legalább kétemeletnyi magasan húzódott. A napfény az egész hátsó oldalt elfoglaló ablakokon át tört be, és a padlótól a mennyezetig mindent bevilágított. Az üvegbetétek kerete pont olyan fából volt, mint a falakat takaró faborítás.

Az ablakból a megemelt verandára és a mögötte húzódó erdőre nyílt kilátás. Nagyjából százméternyire egy kisebb tó terült el a magas fák ölelő takarásában. A kék víztükör csillogva tündökölt a reggeli napfényben. Elszorult a torkom a hely szépségétől.

– Ez csodálatos, Milo! – suttogtam ámulattal. – És nem csak kedvességből mondom. Olyan, mint… egy álom! Hihetetlen, hogy itt laksz!

Halkan felmordult, majd a konyhaszekrényhez lépett, kivett egy bögrét, és teletöltötte nekem kávéval.

– A nagyszüleim hagyták rám a földet, amikor meghaltak. Eltartott egypár évig, mire felépítettem a házat.

– Te építetted? – tátottam el meglepetten a számat. – A saját két kezeddel?

Felém tolta a bögrémet a konyhapult tetején, én pedig erőnek erejével igyekeztem nem bámulni a tetovált kezét. De olyan nagy és olyan szép keze volt, annyira lenyűgözött, hogy alig bírtam levenni róla a szememet.

– Aha – válaszolta.

– Mágus vagy!

Hitetlenkedve ingatta a fejét.

– Aligha, de szeretem a kezeimet használni, ha valamit csinálok.

Azonnal elvörösödtem.

Eltűnődtem, mennyire ügyes lehet a keze máskor is.

– Tejszínt?

Pislognom kellett, hogy magamhoz térjek.

– Ez kérdés?

Elnevette magát, majd a hűtőhöz fordult.

– Valószínűleg tudnom kellett volna, ha azokra az italokra gondolok, amiket a bárból szoktál rendelni – mondta a nyitott hűtőajtó előtt állva.

Hirtelen elzsibbadt a gyomrom.

Szóval tudja, miket iszom?

– Nos, mit is mondhatnék? Szeretem az édes finomságokat. Ezért is van most bajban Eden, ugyanis ő beszélt rá tegnap Martinikre a szokásos italok helyett. Ha én rosszul vagyok, akkor biztosan ő is.

Egyértelműen kerülgettük a témát, ami ott lógott a levegőben, méghozzá olyan nyilvánvalóan, mint egy hatalmas vészvillogó.

– Ó, biztosan megoldja – mormogta Milo, miközben a tejszínért nyúlt. Baromira igyekeztem nem őt bámulni.

De ugyan ki vethetné a szememre, hogy nem ment? Hiszen a szürke melegítőnadrágja nagyon veszélyes volt a józan eszemre nézve. Micsoda vaskos comb, és micsoda izmos, kerek fenék! Fenséges!

A szűk fekete pólója alól kitüremkedő dagadó izomzatról már nem is beszélve. Na és a széles válla, és a keskeny csípője! Ráadásul olyan hihetetlenül magas, hogy kitakarta előlem az egész hűtőajtót. Olyan, mint egy erődítmény. Egy kolosszus.

Megfordult.

Ne bámuld! Ne bámuld! Ne! Bámuld!

De mégiscsak bámultam.

Megpróbáltam lenyelni a torkomban keletkezett gombócot.

Milo testének minden egyes centimétere úgy pazar, ahogy van.

– Tessék! – tette elém a tejszínt, mintha mi sem történne éppen.

– Köszönöm – nyögtem az arcára pillantva.

– Nem vagy éhes? – kérdezte, majd visszalépett a tűzhely elé, félretolta a sercegő szalonnát, és elkezdte felütni a tojásokat.

De milyen férfiasan!

– Nem kell, hogy megetess.

– És ha én szeretném? – kérdezte felém fordulva.

Elszorult a torkom.

– Hát akkor… megköszönöm. Mindent köszönök, amit értem tettél – tettem hozzá gyorsan, hiszen nyilván többről volt szó, mint egy reggeliről. Nem lehetett tovább kerülgetni a forró kását, muszáj volt a lényegre térni.

– Örülök, hogy rád találtam tegnap, ha lehetek ilyen őszinte – mondta halkan, jelentőségteljesen.

Kényelmetlenül éreztem magam, így gyorsan belecsurgattam egy nagy adag tejszínt a kávémba.

Találkozott a tekintetünk.

Milo megérdemli az igazságot.

– Én is örülök, hogy rám találtál.

Mély, hörgő hangot hallatott.

– Mit kerestél odakint?

Kelletlenül elnevettem magam.

– Az az igazság, hogy fogalmam sincs. Visszamentem a klubhoz, mert nem igazán tudtam, hová mehetnék. Edenre és Trentre vártam, de aztán… nem volt merszem előbújni, és rájuk zúdítani a történteket.

Vagy csak egyszerűen nem voltam még kész beszélni róla.

– Sokkos állapotban voltál – mondta Milo, mintha a saját gondolataimat öntötte volna szavakba.

Lehajtottam a fejemet.

– Igen, azt hiszem, igazad van. Azt hiszem, ez történik, ha elveszíted az irányítást, és nem tudod, hogyan tovább…

– De az is lehet, hogy pont… jó irányba indultál.

A te irányodba.

Természetesen nem mondtam ki.

Éreztem a levegőben a feszültséget, miközben Milo tányérra tette a tojást és a szalonnát.

Minden egyes mozdulata óvatosnak tűnt, mintha tudta volna, hogy olyan területre merészkedett, amit nekem is nehezemre esik végigjárnom. De persze az is lehet, hogy csak valami máshoz készítette elő a terepet.

Odajött, letette elém a tányért, majd a sziget tetejére támaszkodott, és lebámult rám. Súlyos és váratlan szavakat intézett hozzám:

– Ki akarom csinálni azt a rohadékot. Már régóta, mióta volt „szerencsém” megismerni. Na de a múlt éjjel után?

Éreztem, ahogy szétárad a tetovált testében a düh. Az izmai megfeszültek és rángani kezdtek, még a fogait is összeszorította. Úgy nézett ki, mint aki gyilkolni készül.

– Nem a te gondod, Milo. Nem kell, hogy törődj vele.

Semmiképpen sem akartam volna, hogy miattam bajba kerüljön.

– Nem? – kérdezte reccsenve. Fenyegetőn hangzott.

Kirázott a hideg.

Jesszusom, nem könnyű vele sem!

Lehet, hogy gyengédek a szavai, de mindig is éreztem, hogy valami van a felszín alatt.

Robbanásra készen.

– Semmiképpen sem szeretnélek belerángatni a zavaros ügyeimbe.

Milo felhorkant.

– Már benne vagyok, ráadásul ilyen az élet, csupa zűrös ügyekből áll. Kimondottan örülnék, ha segíthetnék neked kikeveredni ebből.

– Hidd el, nem érné meg. Túl zűrös vagyok ehhez. Hiszen te is tudod, mit mondanak a vörös hajú nőkről – válaszoltam könnyedén, megrázva a vörös loknijaimat, miközben igenis súlyos dolgokról volt szó.

– Nos, akkor ma van a szerencsenapod, a vörös ugyanis a kedvenc színem.

Hirtelen elöntött a forróság. A hasam tájékáról tört fel, akár a vulkán. Nos, ezt meg kell jegyeznem. Milo Hendricks igazi sármőr. Ki hitte volna?

– Karl nem érdemel ekkora figyelmet. Egyikünkét sem – néztem egyenesen Milóra, miközben megnyaltam az ajkamat. Próbáltam nem túl nagy jelentőséget tulajdonítani az iménti kijelentésének. – Örülök, hogy megszabadultam tőle.

– Akkor miért voltál vele ilyen sokáig?

A kérdés ott lógott a levegőben.

Nyomorúságosan kezdtem érezni magam. Ismét megnedvesítettem az ajkamat.

– Mert néha áldozatot kell hoznunk azokért, akiket szeretünk.

Zavarodottság ült ki az arcára.

– Ki… – kezdte, de ebben a pillanatban megrezzent a konyhapulton egy töltésen lévő telefon. Meglepetésemben összeráncoltam a homlokomat, amikor rájöttem, hogy az én telefonom az.

Milo megvonta a vállát.

– Amikor éjjel pittyegett, jelezve, hogy hamarosan lemerül, töltőre dugtam. Gondoltam, ma reggel még szükséged lehet rá. Remélem, nem bánod.

– Nagyon kedves tőled, Milo!

– Ez a legkevesebb – válaszolta, majd a pulthoz hajolt, és levette a mobilomat a töltőről.

Hitetlenkedve elnevettem magam.

– Azt hiszem, már így is elég szívességet tettél nekem. Nagyon is! Ehhez könnyen hozzá lehet ám szokni! Ébredés után készen vár a kávé, a reggeli, na meg ez a lélegzetelállítóan szép kilátás!

Felmordult, mintha tényleg semmiség volna.

– Tessék! – nyújtotta felém a telefont, én pedig gyorsan beütöttem a képernyőzár kódját.

Azonnal össze is rezzentem.

Egy halomnyi üzenet várt rám. A zöme még éjjel érkezett.

Nem is értem, miért lepődtem meg mégis, de életre keltette a dühömet.

Fortyogott a lelkem: még van képe?!

KARL: Nem igazán díjazom a ma esti mutatványodat.

Mutatvány? Megcsikordult a fogam. Ez a faszszopó szórakozik velem?

KARL: Hol vagy?

KARL: Nincs időm erre, Tessa! Ha nem vagy otthon reggel 8:00-ra, hívom a rendőrséget.

Az órára néztem. 8:09 volt. Na, nem mintha érdekelt volna. De az utolsó üzenettől azonnal fortyogni kezdett a vérem. Mintha belém csapott volna a villám. Azt használta fel ellenem, ami eddig is mellette tartott.

KARL: Ugye tudod, mi történik, ha nem jössz haza?

Éveken át mosolyogva bólogattam, amint Karl követelőzni kezdett. Meghajoltam az akarata előtt, ami az idő múlásával egyre mocskosabb és mocskosabb lett. De nem láttam kiutat.

És még mindig nem látok. Nincs válasz a kérdésemre. De kell, hogy legyen, nem?

Alig kaptam levegőt a felindultságtól, rosszullét szorongatott, fojtogatta a bensőmet, majd lassacskán szétáradt bennem a nyugtalanság és a rettegés.

– Mi az? – kérdezte Milo vészjósló hangon.

Remegett a kezem, ahogy lassan letettem a telefont.

– Semmi.

– Ne csináld ezt, Tessa! Nem kell megjátszanod magad. Előttem nem. Fogalmam sincs, mivel tart az a szarházi a markában, de azt látom, hogy félsz. Úgy érzed, csapdába kerültél.

– Nem tudom, hogyan tovább. Mit fogok csinálni? – tört ki belőlem.

– Vissza akarsz menni hozzá? – kérdezte halkan, de haragosan.

– Nem.

Abszolút nem!

– Akkor ez a válasz.

– Sajnos nem ilyen egyszerű.

– Sosem az, de nekünk kell rendet tennünk a saját életünkben.

Felnéztem erre a férfire, aki, úgy tűnik, a barátommá vált.

Olyan emberré, akiben megbízom.

De még soha nem bíztam senkiben eléggé ahhoz, hogy erről beszéljek.

– Nos, a körülmények talán túlságosan bonyolultak az én helyzetemben ahhoz, hogy kiutat találjak.

– Akkor most csakis a mára koncentráljunk. A többi majd jön később.

– Ennyi?

– Ennyi.

Elszorult a torkom a meghatottságtól.

– Nos, akkor először is, egy lakást kellene találnom.

De nem ez okozta számomra a nehézséget.

Ez könnyen kivitelezhető.

Bobby arca volt az, ami a lelki szemeim előtt lebegett. Bobby miatt tűnődtem el, hogy vajon nem a lehető legönzőbb lépésre készülök-e?

De a helyzetem már tarthatatlan volt. Muszáj valami más megoldást találnom. Más utat.

Milo a telt alsó ajkába harapott. Jesszusom! Azonnal kiment a fejemből minden!

– Nos, arra gondoltam, hogy nyugodtan itt maradhatsz egy ideig.

– Ne szórakozz egy kétségbeesett nővel, Milo! Nem szép dolog.

– Komolyan mondtam, Tessa. Elég nagy a lakás kettőnknek, és elég üres is, hiszen csak én vagyok itt.

Most komolyan?

– Milo…

A hangomban benne volt minden érzelem, ami világosan mutatta, hogy miért is nem volna jó ötlet, ha maradnék.

Elképzeltem, amint zuhanyozik. Ahogy az ágyában fekszik. Jesszusom, hiszen már az is levett a lábamról, ahogyan a konyhapult mellett állt!

Elég egyértelműen éheztem Milóra. Szerettem volna belekóstolni ebbe a pompás férfiba.

De komolyan gondoltam, amikor azt mondtam, nem akarom belerángatni semmibe.

– Figyelj, sokkal jobban érezném magam, ha tudom, hogy itt vagy, nálam, ahol szemmel tarthatlak – nézett rám.

Teljesen összezavarodtam. A fájdalom arra késztetett, hogy megadjam magam, hogy hagyjam, hadd segítsen Milo egy kicsit cipelni a terhemet.

Hiszen erre vannak a barátok, nem?

De tudtam, hogy nem fogadhatok el ekkora szívességet.

Gyengéden rámosolyogtam.

– Nagyon kedves tőled, Milo, de nem tehetem…

Hirtelen ellökte magát a pulttól, és gyorsan megkerülte.

A szavak a torkomban ragadtak, megszólalni sem bírtam, ahogy Milo fölém tornyosult.

Milyen félelmetes férfi!

Szépséges szörnyeteg.

Megragadta a székemet, és maga felé fordította, hogy a szemembe nézhessen.

Úgy markolta a karosszéket, mintha az életet jelentené a számára.

Közelebb hajolt hozzám, egészen az arcomhoz.

Istenem, micsoda férfi! Azonnal kiszáradt a szám, ahogy az intenzív, sötét energiája megcsapott. Elakadt a lélegzetem, a szívem pedig olyan hevesen vert, majd kiugrott a helyéről.

– Azt hiszed, hogy csupán jófejségből segítek neked, Tessa? Mert annyira kedves vagyok? – mordult fel mély hangon, de ettől csak még jobban elvarázsolt. Belesüppedtem a lényébe, ebbe a mélysötét erdőbe, ahová a sűrű leveleken át még a nap sem tud betörni. Mint egy biztonságos mennyország, ahonnan egyben a pusztítás szele is fúj.

Ennek a férfinak határozottan glória lebeg a feje felett, még ha törött is.

Alig kaptam levegőt.

Még közelebb húzta magához a székemet, olyan közel, hogy akár a karjába is vehetett volna.

– Nem fogok nyugodtan aludni, amíg te odakint vagy, magadra hagyva. Egy hajszál választ el attól, hogy kirohanjak azon az ajtón, megkeressem ezt a faszszopót, és szétverjem a pofáját. Hidd el, Tessa, nem lenne szép látvány.

Felemelte a kezét, és végigsimított a felrepedt számon.

Nagyon gyengéd érintés volt, mégis éreztem benne a dühét.

Egy pillanatig az ajkamat bámulta, majd a szemembe nézett.

– Szóval, nem, Tessa. Nem azért kérem, hogy maradj itt, mert ezt tartom helyesnek. Azért kérem, mert szükségesnek tartom. Úgy gondolom, itt biztonságban vagy. Legalább addig maradj, amíg rátalálsz a saját utadra.

Megnyaltam a számat. Egész testemben remegtem. A kezem, a szívem, még a szavaim is.

– Mert haverok vagyunk, ugye? – kérdeztem.

Ellökte magát, felegyenesedett, és a magasból nézett rám.

– Igen. Mert haverok vagyunk – mormogta. – És most egyél – mutatott a tányéromra –, mielőtt még kihűl az étel!