Elliot Ackerman

James Stavridis

2034

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

A mű eredeti címe: 2034

Fordította: Tóth Attila

Copyright © Elliot Ackerman – James Stavridis, 2021

Hungarian Translation © Tóth Attila, 2022

Hungarian edition © Művelt Nép Könyvkiadó, 2023

ISBN 9789635800896

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

A mű képzeletbeli történet. A neveket, a szereplőket,
a helyszíneket és eseményeket a szerzők találták ki, és amennyiben azok bármi módon élő vagy már halott személyekre, vállalkozásokra, eseményekre vagy helyszínekre emlékeztetnek, az csak a véletlen műve.

„Az állatok nem viselkedhetnek olyan bután, amit az emberi őrültség felül ne tudna múlni.”

Herman Melville

1.

A Wén Rui

2034. március 12., 14:47 (GMT+8)

a Dél-kínai-tenger

Még huszonnégy év után is meglepte, hogy az óceán hatalmas, az egyik horizonttól a másikig nyújtózó felülete egyetlen pillanat alatt milyen nyugodttá válhat, és úgy kisimulhat, mint az asztalra terített vászon. Elképzelte, hogy ha egy tűt leejtenének a magasból, az a hatalmas víztömegen át simán leérhetne a tengerfenékre, ahol már semmilyen áramlat nem zavarná, és függőleges helyzetben maradna. Pályafutása során hányszor állt már egy hajó hídján úgy, mint most, és figyelte a mozdulatlanság csodáját? Ezerszer? Kétezerszer? Nemrégiben egy álmatlan éjszakán átnézte a hajónaplóit, és összeszámolta, hány napot töltött a végtelen óceánon hajózva úgy, hogy nem látott szárazföldet. A napok száma közel kilenc évet tett ki. Visszagondolt ezekre, attól kezdve, hogy zászlósként állt őrségben egy hörgő motorú aknaszedő fapallós fedélzetén, majd pályafutása derekán egyfajta különleges hadviselés keretében szelte a világ vizeit, egészen addig, míg most a parancsnoksága alatt három Arleigh Burke osztályú romboló halad dél-délnyugati irányban, tizennyolc csomós sebességgel az irgalmatlanul perzselő napfényben.

Kis flottillája tizenkét tengeri mérföldre volt a régóta vitatott hovatartozású Spratly-szigetek Mischief-zátonyától egy olyan küldetésen, amelynek megnevezése nem kevés szépítéssel a hajózás szabadságát biztosító őrjárat volt. Nagyon nem tetszett neki ez a név. Mint a katonai életben olyan sok minden, ez is elfedi küldetésük valódi célját, ami egyértelmű provokáció. Ezek vitathatatlanul nemzetközi vizek, legalábbis az elfogadott tengerjogi egyezmények szerint, de a Kínai Népköztársaság mégis a sajátjának követeli őket. Most, hogy ő a flottillájával áthalad az erősen vitatott Spratly-szigetek között, ez jogi szempontból pont olyan, mint amikor valaki az autójával felszántja a szomszéd gondosan nyírt gyepét azt követően, hogy az a kerítését kicsit távolabbra viszi. És a kínaiak már több évtizede űzik ezt a gyakorlatot, egyre távolabb és távolabb tolják a kerítést, amíg végül a Csendes-óceán egész déli térségét a magukénak követelhetik.

Tehát: ideje felszántani az udvarukat.

Talán inkább így kellene hívnunk – gondolta, és parányi gúnyos mosoly jelent meg az arcán, melynek vonásaira gondosan ügyelt. – A név a hajózás szabadságát biztosító őrjárat helyett legyen inkább a gyep felszántása. Akkor legalább az embereim tudnák, hogy mi a fenét csinálunk itt.

A háta mögé pillantott zászlóshajója, a John Paul Jones tatja felé. A nyomdokvízen harci alakzatba rendeződve követte őket még két romboló, a Carl Levin és a Chung-Hoon. Ő volt a parancsnoka ennek a három hadihajónak és négy másiknak, amelyek még mindig a San Diegó-i anyakikötőben horgonyoztak. Karrierje csúcsán volt, és amikor a többi hajó felé nézett, hogy ellenőrizhesse őket zászlóshajója mögött, önkéntelenül is magát látta ott, olyan tisztán, mintha csak a tökéletesen nyugodt óceán felszínén állna, és hol előbukkan, hol eltűnik a csillogásban. Egyszer úgy, mint amilyen régen volt: a fiatal zászlós Sara Hunt. Utána úgy, mint ahogy most néz ki: az idősebb és bölcsebb Sarah Hunt parancsnok, a 21-es Rombolóegység vezetője, melynek jelszava a második világháború óta a Salamonok előre! volt, és maguknak az Ágaskodó oroszlánok nevet adták. Hét hajója fedélzetén őt kedvesen csak úgy említették, mint az „Oroszlánkirálynő”.

Ott állt még egy darabig, elgondolkodva nézte a hajó keltette hullámokat, és hol szem elől vesztette, hol újra megtalálta saját képmását a vízen. Az előző nap kapta meg a hírt az orvosi részlegtől, közvetlenül azelőtt, hogy bevonták a köteleket, és elindultak a Jokoszukai Haditengerészeti Bázisról. A boríték ott lapult a zsebében. Már pusztán a papírra gondolva megfájdult a bal lába, pont ott, ahol
a csont rosszul forrott össze, és a fájó érzést a már ismerős bizsergő zsibbadtság követte, amely gerincoszlopa aljáról indult. A régi sérülés újra éreztette hatását, és az orvosi testületnek döntenie kellett. Ez az Oroszlánkirálynő utolsó tengeri útja. Szinte el se tudta hinni.

A fény hirtelen, szinte észrevétlenül megváltozott.
Ő egy hosszú árnyékot vett észre, ahogy végighalad a tenger sima felszínén, amelyet időnként már felborzolt a szél és hullámokat keltett rajta. A feje fölé pillantott, ahol egy magányos, vékony felhő vonult át az égen. A felhő ezután eltűnt, köddé foszlott, mivel nem tudott ellenállni a tél végi nap könyörtelen hevének. A víz újra teljesen mozdulatlanná vált.

Gondolatait könnyű léptek hangja szakította félbe, ahogy valaki felfelé haladt a mögötte lévő létrán. Megnézte az óráját. A hajó kapitánya, Jane Morris, most is késett, mint mindig.

2034. március 12., 10:51 (GMT+4:30)

a Hormuzi-szoros

Chris „Ék” Mitchell őrnagy szinte alig érezte…

Apja nála kicsit jobban érezte ezt a valamit, amikor az F/A–18-as Hornetján az infravörös kamera elromlott, és ő egy szakasznyi katonához „veszélyesen közel” dobott le két GBU–38-as bombát Ramadiban, mivel nem használhatott mást, mint egy hordozható GPS-t és egy térképet…

„Papi”, a nagyapja, mindkettőjüknél jobban érezte, amikor a Tet-offenzíva során öt kimerítő napon keresztül úgy szórt le bombákat és napalmot, hogy csak a fák tetejét látta, és olyan alacsonyan repült, hogy a lángok megperzselték az A–4 Skyhawk törzsét…

„Papi-Papi”, a dédnagyapja érezte a leginkább, miközben a Csendes-óceán fölött japán Zerókat keresett a VMF-214, a híres Fekete bárány tagjaként, mely századot a sok piát vedelő, de remekül harcoló tengerészgyalogos őrnagy, az ötszörös ász Gregory „Pappy” Boyington vezette…

Ez a megfoghatatlan valami, ami a Mitchellek négy generációját nyűgözte le, egy olyan érzés, amit az vált ki, hogy az ember pusztán a megérzésére hagyatkozva repül. (Annak idején, amikor Pappyvel repültem és járőröztünk, nem volt minden annyira kifinomultan spéci, mint most. Nem voltak célravezető számítógépek. Nem volt robotpilóta. Nem számíthattál másra, mint az ügyességedre, a botkormányra és a szerencsédre. A célkeresztet zsírkrétával felrajzoltuk a pilótafülke üvegére, és már indultunk is. És ha Pappyvel repültél, igencsak gyorsan megtanultad, hogy figyelni kell a horizontot magad körül. Alaposan szemlélted, de ugyanakkor Pappyt is figyelted. Amikor kidobta a cigarettáját a pilótafülkéből és behúzta a tetőt, abból tudtad, hogy akcióra kész, és hamarosan összeakadtok pár Zeróval.)

Ék utoljára hatéves korában hallotta ezt a beszámolót a dédnagyapjától. Az éles szemű pilóta ugyan már elmúlt kilencvenéves, de hangja szinte alig reszketett. És most, ahogy a napfény megcsillant a pilótafülke tetején, ő olyan tisztán hallotta a szavakat, mintha dédnagyapja ott ült volna közvetlenül mögötte, habár az F–35E Lightningban mindössze egyetlen ülés volt.

Éknek többek között ez volt az egyik kifogása a vadászgéppel kapcsolatban, amellyel olyan közel repült az iráni légtérhez, hogy a jobb oldali szárny szinte súrolta a határ vonalát. Nem mintha nehéz lett volna a manőver. Igazából semmilyen ügyességet nem igényelt ilyen precizitással repülni. A repülési tervet betáplálták az F–35-ös fedélzeti számítógépébe, és neki semmit nem kellett tennie. A gép magától repült. Ő csak a műszereket figyelte, csodálta a pilótafülke tetején át eléje táruló látványt, és hallgatta, ahogy dédnagyapja szelleme a képzeletbeli hátsó ülésről gúnyolódik rajta.

A fejtámla mögött volt egy tartalék akkumulátor, amely olyan hangosan zümmögött, hogy még az F–35-ös gázturbinás motorjának hangja mellett is hallani lehetett. Ez a cipősdoboz méretű akkumulátor működtette a vadászgépbe beépített legújabb lopakodó technológiát. Ék nem sok információt kapott róla, csak annyit, hogy egyfajta elektromágneses zavaróeszköz. Még mielőtt eligazították volna a küldetését illetően, elcsípett két civil Lockheed szakembert, ahogy a fedélközben babráltak a gépével, és riasztotta a törzsőrmestert, aki semmit nem tudott arról, hogy a George H. W. Bush fedélzetén utazók listáján polgári személyek lettek volna. Ez azt eredményezte, hogy értesítették a hajó kapitányát, aki végül eloszlatta a gyanút.
A telepített technológia annyira titkos, hogy a szakemberek jelenlétéről senki sem értesülhetett. Ék végső soron ilyen zavaros módon tudott meg valamit a küldetéséről, de a kezdeti nehézségektől eltekintve, a repülési terv minden többi része már zökkenőmentesen zajlott.

Talán túlságosan is zökkenőmentesen, és éppen ez jelentette a problémát. Ék reménytelenül unatkozott. Lenézett a Hormuzi-szorosra, az Arab-félszigetet Perzsiától elválasztó türkizkék, katonai szempontból fontos vízfelületre. Megnézte az óráját, egy Breitling kronométert, amelyben beépített iránytű és magasságmérő is volt, és amelyet apja viselt a Marjah elleni légitámadások során, huszonöt évvel korábban. Jobban bízott az órában, mint a fedélzeti számítógépben. Most mindkettő szerint negyvenhárom másodperc volt hátra egy hatfokos, keleti irányban történő útvonal-változtatásig, amelynek eredményeként iráni légtérbe jut. Amikor is, amennyiben a feje mögött lévő pici, zümmögő doboz ellátja feladatát, ő teljesen eltűnik.

Ügyes trükk lenne.

Már-már tréfának tűnt, hogy ilyen „high-tech” akciót bíztak rá. Az osztagban a haverjai folyton azon viccelődtek, hogy jóval korábban kellett volna születnie. Ezért is kapta az Ék hívónevet, a világ legelső és legegyszerűbb szerszámára utalva.

Elérkezett a hatfokos fordulat ideje.

Kikapcsolta a robotpilótát. Tudta, hogy komoly bajba kerülhet, mert műszerek nélkül repül, de ezzel a problémával majd akkor foglalkozik, amikor visszaér a Bushra.

Érezni akarja azt a valamit.

Még úgy is, hogy a dolog csak egy másodpercig tart. Életében legalább egyszer.

Megérné a letolások garmadáját. Így hát, miközben feje mögött az akkumulátor hangosan zümmögött, behatolt az iráni légtérbe.

2034. március 12., 14:58 (GMT+8)

a Dél-kínai-tenger

– Látni akart, parancsnok?

Jane Morris, a John Paul Jones kapitánya, egyértelműen annyira fáradt volt, hogy még csak nem is mentegetőzött a közel tizenöt perces késés miatt. Hunt tökéletesen megértette, hogy Morrisra milyen súly nehezedik. Jól megértette, mivel számtalan alkalommal már ő maga is megtapasztalta az érzést. Ilyen feszültséggel jár a hajó útnak indítása, vagy az is, hogy közel négyszáz tengerészért felelős. És a kapitány aludni sem tudott eleget, mivel folyton meg kellett jelennie a hídon, ahogy a hajónak a Dél-kínai-tengeren a halászflották látszólag végeérhetetlen áramában kellett manővereznie. Hunt ugyan érvelhetett volna azzal, hogy ő a munkakörénél fogva háromszor nagyobb terhelés alatt áll, de mindketten tudták, hogy egy flottilla irányítása jóval nagyobb feladat, mint egy hajóé. Végső soron ő, és egyedül csak ő a felelős mindenért, amit a hajóval megtesznek, vagy nem tesznek meg. Ezt az egyszerű igazságot mindketten megtanulták még tengerészkadétként, Annapolisban.

Hunt két szivart húzott elő a nadrágzsebéből.

– Mire fel? – kérdezte Morris.

– Mentegetőzésként – felelte Hunt. – Kubai. Korábban apukám a guantánamói haditengerészektől vásárolta őket. Most, hogy legálisak, már nem olyan nagy élvezet, de ennek ellenére… kifejezetten jók. – Morris hívő keresztény volt, evangélikus, így Hunt nem volt benne biztos, hogy a kapitány vele tart, ezért nagyon megörült, amikor mégis elvette a szivart és odalépett hozzá a hídon, hogy tüzet kérjen.

– Mentegetőzésként? – kérdezte Morris. – Miért? –
A szivar végét beletartotta Hunt Zippójának lángjába. Az öngyújtóra egy szivart rágó és géppisztolyt lóbáló békának a rajzát vésték. Ez gyakran szerepel a Navy SEAL harcosainak mellkasán lévő tetoválásokon, de Hunt apja esetében arra az öngyújtóra gravírozták, amelyet egyetlen gyermekére hagyott örökül.

– Feltételezem, nem volt túl boldog, amikor megtudta, hogy a John Paul Jonest választottam zászlóshajómnak. – Hunt is rágyújtott a szivarjára, és ahogy hajójuk tempósan haladt, a füst mögéjük szállt. – Nem szeretném, ha azt gondolná, hogy ez egyfajta leckéztetés volt – folytatta –, különösen úgy, hogy rajtam kívül maga az egyetlen női parancsnok. Nem szeretném, ha azt gondolná, hogy basáskodni próbáltam azzal, hogy áthoztam ide a zászlómat. – Önkéntelenül is felnézett az árbocra, amelyen parancsnoki lobogója lengett.

– Kapok engedélyt, hogy őszintén beszéljek?

– Ugyan már, Jane! Hagyja a formaságokat! Nem elsős a haditengerészeti akadémián, és ez itt nem a Bancroft Hall.

– Rendben van, asszonyom – kezdte Morris. – Erre még csak nem is gondoltam. Eszembe sem jutott volna. Három jó hajója van, jó legénységgel. Választania kellett közülük. Az embereim történetesen határozottan örültek, amikor meghallották, hogy az Oroszlánkirálynő itt lesz a fedélzeten.

– Rosszabb is lehetne – mondta Hunt. – Ha férfi volnék, akkor az Oroszlánkirályt kapták volna.

Morris elnevette magát.

– És ha én lennék az Oroszlánkirály – folytatta Hunt fapofával –, akkor most maga lenne Zazu. – Ezután felvillantotta azt a széles, nyílt mosolyát, amelyet alárendeltjei annyira szerettek nála.

Ettől Morris is kicsit több mindent mondott el, mint egyébként tette volna:

– Ha két férfi volnánk, ugyanakkor a Levinnek és a Hoonnak egy-egy nő lenne a parancsnoka, gondolja, hogy akkor is lefolytatnánk ezt a beszélgetést? – Hagyta, hogy a kérdést a kettejük között beálló rövid csend válaszolja meg.

– Igaza van – mondta Hunt, és újra nagyot szívott a kubai szivarból, miközben ráhajolt a korlátra, és a továbbra is hihetetlenül nyugodt óceán végtelen síkját szemlélte.

– Mi a helyzet a lábával? – kérdezte Morris.

Hunt a combjára tette a kezét.

– Ennél jobb már nem lesz – válaszolta. Nem érintette meg azt a részt, ahol vagy tíz éve eltört a combcsontja, amikor egy gyakorlóugrás rosszul sikerült. Egy hibás ejtőernyő véget vetett karrierjének, mint a SEAL egyik első női tagja, és kis híján az életének is. Inkább a zsebében lévő orvosi papírt tapogatta.

Már teljesen végigszívták rövid szivarjukat, amikor Morris észrevett valamit a jobb oldali látóhatáron.

– Látja azt a füstöt? – kérdezte. A két tengerésztiszt félredobta a szivart, hogy jobban lássanak. Kis hajó volt ott, amelyik lassan haladt, vagy talán csak sodródott. Morris bement a hajóhíd kabinjába, és két messzelátóval tért vissza a fedélzetre, hogy mindkettőjüknél legyen.

Most már jobban láthattak egy körülbelül húsz méter hosszú halászhajót, amelynek a középső része alacsony építésű volt, hogy könnyen be lehessen húzni a halászhálókat, az orr-részét viszont magasra tervezték, hogy megbirkózzon a tenger háborgásával. A hátsó részéből, ahol a navigációs híd volt a hálók és daruk mögött, füst gomolygott. Nagy, sűrű, fekete felhők törtek elő belőle, melyek között narancssárga lángok is látszottak. A fedélzeten nagy volt a zűrzavar, ahogy a legénység, vagy egy tucatnyi ember, megpróbálta megfékezni a tüzet.

A flottillánál már korábban begyakorolták, hogy mi a teendő akkor, ha bajban lévő hajóval találkoznak. Először is megnézik, hogy jön-e másik hajó segítséget nyújtani. Ha nem, akkor felerősítve továbbítják a vészjelzéseket, és ők is megpróbálnak segítséget hívni. Amire nem kerülhet sor – vagy amit csak utolsó lehetőségként tehetnek meg –, hogy félbeszakítják a hajózás szabadságát biztosító őrjáratot, és maguk nyújtanak segítséget.

– Sikerült megállapítania a hajó nemzetiségét? – kérdezte Hunt. Magában elkezdte számításba venni a lehetőségeket.

Morris azt válaszolta, hogy nem, mivel a hajónak sem az orrán, sem a tatján nincs zászló. Utána visszament a hídra, és megkérdezte a fedélzetmestert, egy világosszőke hajú, pirospozsgás arcú alhadnagyot, hogy az elmúlt órában fogtak-e vészjelzést.

A fedélzetmester megnézte a hajónaplót, felhívta a hadvezérlési információs központot, a hajó érzékelői által szolgáltatott jeleket pár szinttel lejjebb feldolgozó központi egységet, és azt az információt kapta, hogy semmilyen vészjelzést nem fogtak. Még mielőtt Morris leadhatott volna egy ilyen jelzést a halászhajó helyett, Hunt is felment a hídra, és leállította őt.

– Eltérünk a gyakorlattól, és segítséget nyújtunk – rendelkezett.

– Eltérünk a gyakorlattól? – Morrisból ösztönszerűen tört elő a kérdés, ahogy a hídon minden fej a parancsnok felé fordult, aki jól tudta, hogy az adott térség vizein való hajózás ijesztő mértékben megnöveli az esélyt, hogy összetalálkoznak a Népi Felszabadító Hadsereg egy hadihajójával. A legénység már készültségben volt, jól képzetten várakoztak, és a levegőben is érezni lehetett a feszültséget.

– Egy zászló nélküli hajó vészhelyzetben van, de nem kért segítséget – mondta Hunt. – Nézzük meg közelebbről, Jane! És rendeljünk el teljes készültséget! Itt valami nem stimmel.

Morris tömören úgy adta ki az utasításokat a legénységnek, mintha egy olyan dal refrénje lenne, amelyet már évek óta gyakorolt magában, de egészen addig a pillanatig nem volt alkalma előadni. A tengerészek a hajón mindenütt akcióba lendültek, védőöltözetet vettek fel, gázálarcot és felfújható úszómellényt öltöttek magukra, ugyanakkor lezárták a hadihajó különböző nyílásait, és felkészítették a bevetésre. Bekapcsolták a lopakodó üzemmódot, amely érzékelhetetlenné teszi a hajó radarját és infravörös jeleit. Miközben a John Paul Jones irányt változtat és megközelíti a mozgásképtelen halászhajót, addig testvérhajói, a Levin és a Hoon, tartják az irányt, és folytatják a szabad hajózást ellenőrző járőrözést. A köztük és a zászlóshajó közti távolság nőni kezdett. Hunt ezután eltűnt a kabinjában, hogy onnan rejtjeles üzenetet küldjön a hetedik flotta parancsnokságának Jokoszukában.

2034. március 12., 04:47 (GMT–4)

Washington D. C.

Dr. Sandeep „Sandy” Chowdhury, a helyettes nemzetbiztonsági tanácsadó, gyűlölte minden hónap második és negyedik hétfőjét. Ezek voltak azok a napok, amikor a láthatási megállapodás szerint a hatéves lányát, Ashnit, el kellett vinni az anyjához. A helyzetet gyakran bonyolította, hogy a kislány átadására gyakorlatilag csak a tanítás végén kerülhetett sor, és így meg kellett birkóznia minden előre nem látható, a gyermek felügyeletével kapcsolatos problémával is, mint például a nagy hó miatti tanítási szünettel. És ezen a bizonyos hétfő délelőttön, amikor a nagy hó miatt nem volt tanítás, neki a program szerint a Fehér Ház helyzetelemző szobájában kellett lennie, hogy egy különlegesen kényes próbarepülést figyeljen a Hormuzi-szoros fölött. Nem tehetett mást, felhívta az anyját, a borzasztóan szigorú Lakshmi Chowdhuryt, hogy menjen el a Logan Circle-i lakásába. Anyja még napkelte előtt meg is érkezett, hogy vigyázzon Ashnire.

– Ne feledd az egyetlen feltételemet! – emlékeztette fiát, ahogy az szorosabbra húzta nyakkendőjét a gallérján, amely túl bő volt a vékony nyakához. Ahogy a férfi kilépett a latyakos reggelbe, még megállt az ajtóban.

– Nem felejtem el – mondta. – És visszaérek, még mielőtt Ashnit átveszik. – Muszáj is volt visszaérnie: anyja egyetlen feltétele az volt, hogy ne kelljen megpillantania Sandy volt feleségét, Samanthát, aki a Texas-öböl partjáról származott, és akit Lakshmi gőgösen csak „vidékinek” nevezett. Már abban a pillanatban ellenszenvesnek találta, amikor először megpillantotta a nő vékony alakját és fiúsra vágott, szőke frizuráját. Mint Ellen DeGeneres kopottabb változata, mondta egyszer bosszúsan, amikor fiának arról beszélt, hogyan nézett ki a hajdani televíziós showműsor házigazdája.

Negyvennégyévesen egyedülállónak lenni és anyja segítségére támaszkodni picit megalázó érzés volt Sandynek, ám ez abban a pillanatban eltűnt, ahogy aktatáskájából elővette a fehér házi belépésre feljogosító jelvényt.
Az északnyugati kapuban felmutatta az egyenruhás titkosszolgálati ügynöknek. A Pennsylvania Avenue-n néhány reggeli kocogó feléje nézett, és azon morfondíroztak, hogy vajon ismerniük kellene-e őt. Tizennyolc hónapja foglalta el helyét a nyugati szárnyban, és anyja csak attól kezdve javítja ki az embereket, ha azt gondolják, hogy a fia, dr. Chowdhury, orvos.

Anyja már többször meg akarta nézni az irodáját, de neki ezt mindig sikerült megakadályoznia. A nyugati szárnyban lévő iroda az emberek képzeletében sokkal pompásabb, mint a valóságban, mivel csak egy íróasztal van benne és egy szék az asztal és egy alagsori fal közé beszorítva, mivel rengeteg embernek kell helyet biztosítani.

Az íróasztalánál ült, és élvezte az üres helyiség csendjét. Senki más nem próbált megküzdeni a fővárost megbénító öt centiméteres hóval. Kotorászott az egyik fiókban, kivett belőle egy alaposan összetört, de még ehető energiaszeletet, fogott egy bögre kávét és egy iratmappát, majd a nehéz, hangszigetelt ajtón át belépett a helyzetelemző szobába.

A tárgyalóasztal végén szabadon hagytak neki egy helyet, amelyhez számítógép is tartozott. Bejelentkezett.
A helyiség túlsó oldalán volt egy LED-képernyő, amelyen térkép mutatta az amerikai hadsereg külföldön állomásozó alakulatainak helyzetét, és titkosított videókonferencia-kapcsolat is volt mindegyik jelentős hadvezetéssel, a délivel, a központival, az északival és a többivel is. Most az Indiai- és Csendes-óceáni Parancsnokságra összpontosított, a legnagyobbra és legfontosabbra, amely a Föld felszínének közel 40 százalékáért felelt, habár a terület nagy része óceán.

A tájékoztatót John T. Hendrickson ellentengernagy tartotta, egy atom-tengeralattjáró parancsnoka, akit Chowdhury futólag ismert, habár még sosem dolgoztak együtt. Az admirális mellett két fiatalabb tiszt állt, egy férfi és egy nő, mindketten jóval magasabbak nála. Az admirális és Chowdhury tizenöt évvel korábban egyszerre vett részt a Fletcher Jogi és Diplomáciai Iskola doktori programjában. Ez persze nem jelenti, hogy barátok lettek volna; még csak egy évet végeztek közösen, de ő már a hírneve alapján is ismerte Hendricksont, aki százhatvan centis termetével különösen alacsonynak számított. Mélynövésűként azt a benyomást keltette, hogy kifejezetten tengeralattjáró-szolgálatra született, és úgy tűnt, hogy csalafinta, mindent alaposan elemző elméje is alkalmassá teszi rá. A doktorátusát rekordidő, mindössze három év alatt szerezte meg (Chowdhury hét évével szemben), és az alatt az idő alatt a Fletcher softballcsapata az ő vezetésével a bostoni régió iskoláinak bajnokságán feljutott a hatodik helyre, amivel kiérdemelte a Pöröly becenevet.

Chowdhury már majdnem a régi becenevén szólította Hendricksont, de meggondolta magát. Abban a pillanatban tisztelniük kellett a hivatalos beosztást. Az előttük lévő képernyőn mindenütt előretolt katonai egységek látszottak – egy kétéltű készenléti csoport az Égei-tengeren, egy repülőgép-anyahajó a Csendes-óceán nyugati részén, vagy két atommeghajtású tengeralattjáró a még megmaradt északi-sarki jég alatt. Közép-Európában a fegyveres alakulatok koncentrikus gyűrűi most is nyugatról indultak ki és terjedtek keletre, mint korábban közel száz évig, hogy elháríthassanak egy esetleges orosz agressziót. Hendrickson gyorsan ráközelített két folyamatban lévő, különösen nagy jelentőségű eseményre, melyek közül egyet már régóta terveztek, a másik pedig – a saját megfogalmazása szerint – éppen kialakulóban volt.

A tervezett esemény egy új elektromágneses zavaró berendezés tesztelése volt egy F–35-ös lopakodóval. A teszt már folyamatban volt, és a következő néhány órán belül várhatóan véget is ér. A vadászgép a George H. W. Bush repülőgép-anyahajóról szállt fel az Arab-öbölben. Hendrickson rápillantott az órájára.

– A pilóta már négy perce láthatatlanul tartózkodik az iráni légtérben – mondta. Elkezdte magyarázni egy szigorúan titkos és átfogó leírás részleteit az éppen abban a pillanatban folytatott, az iráni légvédelmet elaltató elektromágneses zavarás természetéről.

Chowdhury az első néhány mondat után már nem tudta követni. Sosem érdekelték a részletek, főleg akkor nem, ha azok műszaki jellegűek. Ezért is kezdett politikával foglalkozni az iskola befejezése után. És Hendrickson gyakorlatilag ezért dolgozott neki, habár ő is nagyon okos volt. A Nemzetbiztonsági Tanács politikai szempontból kinevezett tagjaként Chowdhury rangban ugyan fölötte állt, de a Fehér Házban az ilyet csak nagyon kevés tiszt ismeri el a civil felettesei előtt. Chowdhury nem műszaki jellegű zsenialitása abban nyilvánult meg, hogy tudta, miképp lehet minden rossz helyzetből a legtöbbet kihozni. Politikai pályafutását Pence egy cikluson át tartó elnöksége alatt kezdte. Ki mondaná hát, hogy nem igazi túlélő?

– A második helyzet most bontakozik ki – folytatta Hendrickson. – A John Paul Jones akciócsoportja, amelyhez három hajó tartozik, kivette a zászlóshajót a Spratly-szigeteknél folytatott, a szabad hajózást ellenőrző járőrözésből, hogy megvizsgáljanak egy bajba jutott vízi járművet.

– Milyen vízi járművet? – kérdezte Chowdhury. Hátradőlt a tárgyalóasztal végén lévő bőrfotelben, ugyanabban, amelyben az elnök is ült, amikor a helyiséget használta. Éppen az energiaszelet végét harapdálta, nem kifejezetten elnökökre jellemző módon.

– Nem tudjuk – felelte Hendrickson. – További információkat várunk a hetedik flottától.

Chowdhury ugyan nem értette az F–35-ösön használt zavaró technika részleteit, azt viszont tudta, hogy ha egy kétmilliárd dolláros, irányított rakétákkal felszerelt Arleigh Burke osztályú romboló a vontatóhajó szerepét játssza egy titokzatos hajó mentésénél olyan vizeken, amelyeket a kínaiak a magukénak tartanak, akkor számára a reggel nagyon rosszul alakulhat. És a felszíni akciócsoport kettéválasztása sem tűnt jó ötletnek.

– Ez nem hangzik nagyon biztatóan, Pöröly. Ki az egység parancsnoka?

Hendrickson hirtelen ránézett Chowdhuryre, aki rájött, hogy a régi becenév használata talán nem volt túl szerencsés. A két alacsonyabb beosztású munkatárs aggódva egymásra nézett. Hendrickson úgy döntött, hogy mindezt figyelmen kívül hagyja.

– Ismerem a parancsnokot – felelte. – Sarah Hunt. Rendkívül alkalmas a feladatra. Mindenben a legjobb.

– Tehát? – kérdezte Chowdhury.

– Tehát bölcsen tennénk, ha kicsit elnézőbbek lennénk vele.

2034. március 12., 15:28 (GMT+8)

a Dél-kínai-tenger

A segítségnyújtási parancs kiadása után a John Paul Jones személyzete gyorsan munkához látott. Két merevtörzsű felfújható csónakot engedtek le a hajó végénél, és odasiettek az égő halászhajó mellé. A zömök, szőke alhadnagy lett a felfújható csónakok parányi flottillájának a parancsnoka, miközben Hunt és Morris a hídról szemlélődött, és hallgatták az alhadnagy rádión küldött jelentéseit, amelyeket kétségbeesett baritonján úgy adott le, mintha valamilyen színpadi előadásban szerepelne. Mindkét feljebbvalója elnézte neki, hogy nem higgadt. Két szivattyúval és két tömlővel végez tűzoltást, ellenséges vizeken.

A víz ugyan ellenséges volt, de teljesen nyugodt és merev, mint egy üvegtábla, ahogy az égő halászhajó drámája a hídtól pár száz méterre lejátszódott. Hunt azon kapta magát, hogy vágyakozva nézi a vizet, és arra gondol, hogy talán utoljára látja így a tengert, legalábbis egy hadihajó parancsnokaként. Úgy egy pillanatnyi mélázás után utasította a fedélzetmestert, hogy jelezzen a másik két rombolónak, szakítsák félbe a szabad hajózást ellenőrző járőrözést, és csatlakozzanak hozzájuk. Nem árt, ha nagyobb tűzerő áll a rendelkezésükre.

A Levin és a Hoon irányt váltottak és fokozták a sebességet, pár perc múlva pedig már elfoglalták helyüket a John Paul Jones mellett, hogy védelmet tudjanak biztosítani neki, miközben a zászlóshajó továbbra is iszonyúan lassan közeledett a halászhajóhoz. Hamarosan az utolsó lángnyelveket is sikerült eloltani, amit a fiatal alhadnagy diadalmas hangon jelentett be a rádión. Hunt is és Morris is gyorsan gratuláltak hozzá, majd utasították, hogy menjen fel a fedélzetre, és mérje fel a károkat. Az alhadnagy végrehajtotta a parancsot, vagy inkább megpróbálta végrehajtani.

A hajókorlátnál a halászhajó legénysége dühös, elszánt kiáltásokkal fogadta a fedélzetre feljutni akarókat. Egyikük odáig ment, hogy egy csáklyával csapott a csónakmester feje felé. Hunt a John Paul Jones fedélzetéről figyelte a tusakodást, és megpróbálta kitalálni, hogy egy égő hajó legénysége miért ellenezheti ilyen vehemensen a segítséget. A rádión adott beszámolók során, melyekben a helyzet általános rendezését kérte, a halászhajó legénységét is hallotta, és úgy tűnt, hogy a kínai mandarin nyelvet beszélik.

– Asszonyom, javaslom, hogy hagyjuk őket magukra
– ajánlotta végül Morris. – A jelek szerint nincs szükségük több segítségre.

– Ezt én is látom, Jane – felelte Hunt. – De most felmerül a kérdés, hogy miért nincs szükségük rá.

Jól látta, hogy a fedélzetre jutni akarók és a halászhajó legénysége vadul gesztikulálnak. Miért ez az ellenállás? Megértette Morris álláspontját. Ahogy telik az idő, a parancsnoksága alatt álló flottillát egyre nagyobb valószínűséggel veheti észre a Népi Felszabadító Hadsereg egy járőre, ami veszélybe sodorhatja a küldetésüket. De ez a küldetés nem szolgálja az ő érdekeiket is? Hiszen ezek a vizek így biztonságosak és hajózhatók maradnak. Tíz, vagy akár csak öt évvel korábban is, a fenyegetettség szintje alacsonyabb volt. Akkoriban a hidegháborús időszak szerződéseinek legtöbbjét teljes mértékben betartották, ám azok a régi rendszerek már igencsak megkoptak. És ahogy Sarah Hunt a kis vízi jármű harcias legénységét figyelte, olyan érzése támadt, hogy ez a halászhajó fenyegetést jelent.

– Morris parancsnok – mondta komoran –, álljon a hajójával a halászhajó mellé! Ha nem tudunk felszállni rá a felfújható csónakokról, akkor innen megyünk a fedélzetére.

Morris azonnal tiltakozott a rendelkezés ellen, és egy csomó dolgot említett, ami veszélyes lehet. Először is, a művelet sok időt igényel, tehát nagyobb valószínűséggel kerülhetnek összetűzésbe ellenséges járőrökkel; másodszor, ha odaállnak a John Paul Jonesszal a halászhajó mellé, azzal felesleges kockázatnak teszik ki a saját hajójukat.

– Nem tudjuk, hogy mi van a fedélzeten – jegyezte meg figyelmeztetően Morris.

Hunt türelmesen hallgatta. Látta, hogy Morris legénységének tagjai teszik a munkájukat a hídon, és megpróbálnak nem tudomást venni két legmagasabb beosztású felettesük nézeteltéréséről. Ezután megismételte a parancsot. Morris engedelmeskedett.

Ahogy a John Paul Jones odaállt a halászhajó mellé, Hunt már látta a nevét, Wén Rui és hogy az anyakikötője Kuangcsou tartományi székhely és kikötő a Tajvani-szoros partján. Emberei csáklyákat dobtak át a halászhajó korlátján, minek eredményeként acélkábeleket erősíthettek az oldalára. A két egymáshoz kapcsolt hajó ezután már úgy haladt együtt a hullámok között, mint egy motorkerékpár a hozzákapcsolt rakoncátlan oldalkocsival. A hídon mindenki számára egyértelmű volt, hogy a manőver milyen veszélyes. A ki nem fejezett elégedetlenség légkörében folytatták munkájukat, és mindenki arra gondolt, hogy parancsnokuk szükségtelenül veszélyezteti a hajót néhány izgatott kínai halász miatt, ám senki nem adott hangot a közös kívánságuknak, hogy parancsnokuk ne foglalkozzon a megérzéseivel, és térjenek inkább vissza biztonságosabb vizekre.

Hunt megérezte ezt az elégedetlenséget, és lefelé indult a hídról.

Többen ránéztek.

– Hová megy, asszonyom? – kérdezte Morris tiltakozva, és szemmel láthatóan dühösen vette tudomásul, hogy parancsnoka ilyen bizonytalan helyzetben magára hagyja.

– A Wén Ruira – válaszolta Hunt. – Én magam is meg akarom nézni.

És úgy is tett, meglepve ezzel a hajó tábori csendőrtisztjét, aki egy tokba tett pisztolyt nyújtott oda neki. Ő ezt magára csatolta, majd átmászott a korláton, és közben oda se figyelt a sérült lábában lüktető fájdalomra. Amikor leért a halászhajó fedélzetére, ott azt látta, hogy emberei már letartóztatták a Wén Rui hatfős legénységét. Keresztbe tett lábbal ültek a hajó középső részén, fegyveres őr vigyázott rájuk, csuklójukon műanyag bilincs, hegyes halászsapkájukat a szemükbe húzták, ruhájuk olajos és piszkos volt. Amikor Hunt a fedélzetre lépett, az egyik letartóztatott férfi, kinek arca furcsa módon simára borotvált volt, és aki a sapkáját sem húzta a szemébe, hanem büszkén viselte feje tetején, felállt. A mozdulat nem volt ellenséges, inkább pont az ellentéte. Tekintete tiszta volt, és Hunt azonnal rájött, hogy ő lehet a Wén Rui kapitánya.

A fedélzetre lépő csoportot vezető altiszt elmagyarázta, hogy a halászhajó legnagyobb részét átkutatták, kivéve a tat egyik rekeszét, melynek vízzáró acélajtaját a legénység nem hajlandó kinyitni. Már utasítást adott, hogy a hajó raktárából vigyenek oda egy hegesztőpisztolyt. Tizenöt percen belül mindent kinyitnak.

A simára borotvált arcú férfi, a halászhajó kapitánya, bizonytalan hangon és erős akcentussal megszólalt angolul:

– Maga itt a parancsnok?

– Tud angolul? – szólalt meg Hunt.

– Maga itt a parancsnok? – kérdezte tőle a férfi megint úgy, mintha nem lenne igazán biztos a szavak jelentésében, de valamikor régen megtanulta őket, hátha szükség lesz rájuk.

– Sarah Hunt parancsnok vagyok, az Egyesült Államok haditengerészetének tisztje – felelte Sarah, és tenyerét a mellkasára tette. – Igen, én vagyok itt a parancsnok.

A férfi bólintott, és válla közben úgy ereszkedett meg, mintha nagy terhet vennének le a hátáról.

– Átadom önnek a parancsnokságot. – Ezután hátat fordított Huntnak, ami először a tiszteletlenség jelének tűnt, de Sarah gyorsan felismerte, hogy teljesen másról van szó. A kapitány, a háta mögött összebilincselt csuklóval, egy kulcsot tartott a nyitott tenyerén. Végig nála volt, és most, amilyen szertartásosan csak tudta, átadta Huntnak.

Hunt kivette a kulcsot a tenyeréből, amely észrevehetően puha volt, egyáltalán nem kérges, mint általában a halászoké. Odament a Wén Rui tatján lévő rekeszhez, felhajtotta a zár fedelét, és kinyitotta az ajtót.

– Mit találtunk, asszonyom? – kérdezte a tábori csendőrtiszt, aki ott állt rögtön mögötte.

– Istenemre! – mondta Hunt, miközben a villogó meghajtók és plazmaképernyők tömegét szemlélte. – Fogalmam sincs.

2034. március 12., 13:47 (GMT+4:30)

a Hormuzi-szoros

Amikor Ék átkapcsolt kézi irányításra, a George H. W. Bushon lévő Lockheed szakemberek azonnal rádióüzeneteket küldtek, mivel tudni akarták, hogy minden rendben van-e. Ő nem válaszolt, legalábbis először nem. Továbbra is követhették a mozgását és láthatták, hogy a repülési terv szerint halad, tehát ebben a pillanatban körülbelül nyolcvan kilométerre van nyugatra Bandar-Abbásztól, a térség legnagyobb iráni haditengerészeti kikötőjétől. Repülésének pontossága azt bizonyította, legalábbis neki, hogy az ő navigációja is van olyan jó, mint bármely számítógépé.

Ekkor az F–35-öse hirtelen légörvénybe került, méghozzá elég heves légörvénybe. A rázkódást már a pedálokon nyugvó lábával is érezte, és feljebb a kormányon, ahonnan egészen a válláig terjedt. A turbulencia azzal fenyegetett, hogy eltéríti az útvonalától, minek eredményeként az iráni légvédelem műszakilag fejlettebb, Teheránból irányított térségébe kerülhet, ahol az F–35-ös lopakodó technológiája már hatástalannak bizonyulhat.

Ez az a valami, gondolta.

Legalábbis most van hozzá a legközelebb. Gyorsan és ösztönös mozdulatokkal kezelte a gázkart, a magassági és az oldalkormányt, ami jól mutatta, hogy pályafutása alatt végig pilóta volt, ahogy a Mitchell család négy generációja.

Repülőgépét a légörvény szélén tartotta, 6,5 kilométeren át 1360 km/h sebességgel repült, és közben 28 fokos szögben eltért a repülési iránytól. Az egész közjáték nem egészen négy másodpercig tartott, de az érzés csodálatos volt, amit csak ő, és talán még a túlvilágról őt figyelő dédnagyapja értékelhetett abban a pillanatban.

Azután a légörvény amilyen gyorsan keletkezett, olyan gyorsan meg is szűnt, és Ék már zavartalanul repülhetett tovább. A George H. W. Bushon lévő Lockheed szakemberek újra rádiókapcsolatba léptek vele, és azt kérdezték, hogy miért kapcsolta ki a navigációs számítógépét. Ragaszkodtak hozzá, hogy kapcsolja vissza.

– Vettem – mondta Ék, ahogy megválaszolta a rejtjeles üzenetet –, máris bekapcsolom a navigációs irányítást. – Előrehajolt, megnyomott egy teljesen közönségesnek tűnő gombot, amitől enyhe rándulást érzett, mint amikor a vonat áthalad egy váltón, és az F35-ös irányítását újra átvette a robotpilóta.

Erős kísértés fogta el, hogy elszívjon egy cigarettát a pilótafülkében, mint annak idején Pappy Boyington tette többször is, de aznap már épp eleget kísértette a szerencséjét. Ha úgy tér vissza a Bushra, hogy a pilótafülkében érezni lehet az ünneplésként elszívott Marlboro szagát, azt már sem a Lockheed szakemberei, sem a felettesei nem tolerálnák. A csomag a pilótaruhája bal felső zsebében volt, de majd csak a hajón szív el belőle egyet, a beszámolója után. Megnézte az óráját, és úgy számolta, hogy még időben visszaér a vacsorára, amelyet a pilóták a hajó orrában lévő étteremben fogyaszthatnak el. Remélte, hogy most is „infarktus” burgert kapnak, amit nagyon szeret – tripla sajtburger, rajta sült tojással.

Ahogy a vacsorára gondolt – és a cigarettára –, F–35-öse kicsit eltért a beprogramozott útvonaltól, és északi irányban Irán felé haladt. Az irányváltoztatás olyan simán történt, hogy ő csak akkor vette észre, amikor a Bushról újabb üzeneteket kapott, és mindegyikben ijedten figyelmeztették az útvonal módosulására.

– Kapcsolja be a navigációs számítógépét!

Megkopogtatta a gép kijelzőjét.

– A navigációs számítógép működik… Várjon! Mindjárt újraindítom. – Mielőtt azonban elkezdhette volna a hosszadalmas újraindítási műveletet, észrevette, hogy
a számítógép nem reagál. – A repülőelektronika nem működik. Átkapcsolok manuális vezérlésre.

Meghúzta a botkormányt.

Azután rálépett a kormánypedálokra.

A gázkarral már nem lehetett irányítani a motort.

Az F–35-ös veszíteni kezdett a magasságából, és fokozatosan ereszkedett. Ék a szinte már őrjöngést kiváltó frusztráció hatására úgy kezdte el rángatni a kezelőszerveket, mintha éppen meg akarná gyilkolni a gépet, amelyben repült. Hallotta az üzeneteket a sisakjában, a George H. Bushról küldött hiábavaló parancsokat, amelyek szinte már nem is parancsok voltak, hanem kétségbeesett kérések, hogy oldja meg valahogy a problémát.

Ez azonban nem sikerült neki.

Nem tudta, hogy ki, vagy inkább mi vezeti a gépét.

2034. március 12., 07:23 (GMT–4)

Washington D. C.

Sandy Chowdhury az energiaszelet maradékát is megette, már a második bögre kávéját itta, és továbbra is érkeztek az újabb információk. Az első az a hír volt, hogy a John Paul Jones személyzete valami nagyon korszerű számítógépes központot talált azon a halászhajón, amelyre felmentek és amelyet a hajójukhoz kapcsoltak. A parancsnok, ez a Sarah Hunt, akinek ítélőképességében Hendrickson annyira megbízott, határozottan állította, hogy egy órán belül átvihetik a számítógépeket a három egységből álló flottilla egyik hajójára, ahol alapos vizsgálatnak vethetik alá őket. Chowdhury éppen ezt a lehetőséget beszélte meg Hendricksonnal, amikor megérkezett a második hír a hetedik flotta központjából, az Indiai- és Csendes-óceáni INFO Parancsnokságtól. A Népi Felszabadító Hadsereg hadihajóinak egy csoportja, legalább hat egység, köztük az atommeghajtású Cseng Ho repülőgép-anyahajó, irányt változtatott, és most egyenesen a John Paul Jones felé tart.

A leginkább zavarba ejtő új hír a harmadik volt. Annak az F–35-ösnek a kezelőszervei, amelynek repülése miatt Chowdhury azon a havas hétfő reggelen bement a helyzetelemző szobába, leblokkoltak. A pilóta ugyan minden vészhelyzeti intézkedést megtett, de ebben a pillanatban már nem ura a gépének.

– Ha nem a pilóta vezeti, és nem mi irányítjuk távvezérléssel az anyahajóról, akkor ki a fene? – kérdezte Chowdhury hirtelen Hendricksontól.

A Fehér Ház személyzetének egy alacsonyabb beosztású tagja félbeszakította őket.

– Dr. Chowdhury – mondta –, a kínai védelmi attasé szeretne beszélni önnel.

Chowdhury hitetlenkedő pillantást vetett Hendricksonra, mintha legalábbis azt akarná az egycsillagos admirálistól, hogy erősítse meg, az egész helyzet nem más, mint egy különös és furcsa tréfa része. Ilyen megerősítés azonban nem történt.

– Rendben van, kapcsolják be a vonalat! – mondta Chowdhury, és a telefonért nyúlt.

– Nem lehet, dr. Chowdhury – mondta a fiatal alkalmazott. – Már itt van. Lin Bao admirális megérkezett.

– Itt van? – kérdezte Hendrickson. – A Fehér Házban? Maga tréfál.

A személyzet tagja megrázta a fejét.

– Nem tréfálok, uram. Az északnyugati kapunál van. – Chowdhury és Hendrickson kinyitotta a helyzetelemző szoba ajtaját, a keskeny folyosón odasiettek a legközelebbi ablakhoz, és kikukucskáltak a redőny mögül. Ott állt Lin Bao admirális, aki remekül festett arany vállpántos, kék szolgálati egyenruhájában, és a kínai katonai kíséret három tagjával és egy civil személlyel együtt türelmesen várakozott a nyugati kapunál, a turisták egyre növekvő tömegében. Egyfajta mini delegáció volt. Chowdhury el sem tudta képzelni, hogy mit akarnak. A kínaiak sosem viselkednek ilyen impulzív módon, gondolta.

– Jézusom! – dörmögte.

– Nem engedhetjük be őket – mondta Hendrickson.
A titkosszolgálat több embere is odament hozzájuk, hogy elmagyarázzák, legalább négy órába kerülne megfelelően ellenőrizni a kínai látogatókat, akik csak azt követően léphetnének be a Fehér Házba, hacsak nincs különleges engedélyük az elnöktől, a vezérkari főnöktől vagy a nemzetbiztonsági tanácsadótól. Ők hárman azonban mind külföldön voltak, és a televízióban éppen a müncheni G7 csúcstalálkozó legújabb fejleményeiről adott közvetítést lehetett látni. A Fehér Házban így nem volt ott az elnök, és a nemzetbiztonsági csapat legnagyobb része is hiányzott. Abban a pillanatban Chowdhury volt a Fehér Ház nemzetbiztonsági személyzetének legmagasabb beosztású tagja.

– A fenébe is! – szitkozódott. – Kimegyek hozzá.

– Maga nem mehet ki oda – emlékeztette Hendrickson.

– Ő viszont nem jöhet be.

Hendrickson ezzel az érveléssel nem tudott vitatkozni. Chowdhury elindult az ajtó felé. Kabátját nem vette fel, habár fagypont alatt volt a hőmérséklet. Remélte, hogy akármilyen üzenetet kell is átadnia a védelmi attasénak, a dolog nem tart sokáig. Most, hogy az épületen kívül volt, már saját telefonja is működött, és a rezgése vagy fél tucat üzenet fogadását jelezte. Mindegyiket az anyja küldte. Valahányszor Lakshmi vigyáz a lányára, mindig hétköznapi üzenetekkel bombázza, ezzel is emlékeztetve őt, hogy milyen nagy szívességet tesz neki. Istenemre, gondolta, le merem fogadni, hogy megint nem találja a babakendőt. Arra azonban nem volt ideje, hogy el is olvassa azokat az üzeneteket, ahogy a Fehér Ház déli oldalánál átment a gyepen.

Annak dacára, hogy eléggé hideg volt, Lin Bao sem viselt kabátot, csak a kitüntetések tömegével díszített, arany vállpántos egyenruhája volt rajta. Csúcsos tengerésztiszti sapkáját bedugta a hóna alá, és egy csomagból M&M’s drazsét eszegetett úgy, hogy összeszorított ujjal mindig csak egyet vett ki belőle. Chowdhury a fekete acélkapun át kiment oda, ahol Lin Bao állt.

– Nem tudok betelni a maguk M&M’s-ével – jegyezte meg az admirális. – Tudta, hogy katonai találmány? Tényleg így van… Először a második világháborúban, főként a Csendes-óceán déli részén harcoló amerikai katonák számára gyártották nagy mennyiségben, mivel olyan csokoládéra volt szükségük, amely nem olvad el. Volt is egy ilyen reklámjuk, ugye? Csak a szádban olvad, nem a kezedben. – Megnyalta két ujja hegyét, ahol az édességben lévő festékanyag pasztellszínű foltokat hagyott a bőrén.

– Minek köszönhetjük a látogatását, admirális? – kérdezte Chowdhury.

Lin Bao úgy kukucskált az M&M’s zacskójába, mintha már eldöntötte volna, hogy melyik színűt fogja legközelebb megkóstolni, de most nem találja. Szavait a tasakhoz intézve azt mondta:

– Maguknál van valami, ami a miénk. Egy pici, nagyon pici hajó… a Wén Rui. Szeretnénk visszakapni. – Ezután kivett egy kék drazsét, elfintorodott, mintha nem ezt a színűt kereste volna, és picit csalódott ábrázattal betette a szájába.

– Erről nem itt kint kellene beszélnünk – mondta Chowdhury.

– Szeretne talán behívni? – kérdezte az admirális, és fejével a nyugati szárny felé bökött, habár jól tudta, hogy a kérés teljesítése lehetetlen. Utána még hozzátette: – Ha nem, akkor úgy gondolom, hogy csak itt kint beszélhetünk.

Chowdhury igencsak fázott, és két kezét bedugta a hóna alá.

– Higgye el nekem – folytatta Lin Bao –, a maguk érdeke, hogy visszaadják nekünk a Wén Ruit.

Habár Chowdhury az első olyan amerikai elnöknek dolgozott, aki napjaink történelmében egyetlen politikai párthoz sem kötődött, az adminisztrációnak a hajózás szabadságával és a Dél-kínai-tengerrel kapcsolatos álláspontja ugyanaz volt, mint a korábbi republikánus és demokrata kormányoké. Chowdhury ezeket a jól bevált politikai állásfoglalásokat ismételte el az egyre türelmetlenebb Lin Baónak.

– Erre most nincs ideje – mondta neki a kínai, és még mindig az M&M’s drazsék egyre laposabbá váló tasakjában kotorászott.

– Ez most fenyegetés?

– Ugyan már! – felelte Lin Bao, és úgy rázta meg a fejét, mintha szomorú lenne, amiért Chowdhury ilyesmit egyáltalán feltételez. – Az édesanyja sms-üzeneteket küldött magának, vagy nem? Ha megnézi őket, akkor látni fogja, hogy ki akarja vinni a kislányát, Ashnit, hogy játszhasson a hóban, de nem találja a gyermek kabátját.

Chowdhury kivette a telefonját a nadrágja zsebéből.

Átfutotta a szöveges üzeneteket.

Minden úgy volt, ahogy Lin Bao mondta.

– Hajóink már elindultak, hogy elfogják a John Paul Jonest, a Carl Levint és a Chung-Hoont – folytatta Lin Bao, és mindegyik romboló nevét felsorolta annak bizonyítására, hogy tudja őket, mint ahogy a Chowdhury telefonjára küldött összes üzenet részleteit is ismerte. – A helyzet súlyosbítása nagy hiba lenne a maguk részéről.

– Mit adnak nekünk a Wén Ruiért cserébe?

– Visszaadjuk a maguk F–35-ösét.

– Egy F–35-öst? – kérdezte Chowdhury. – Maguknál nincs F–35-ös.

– Talán visszamehetne a helyzetelemző szobába, és ellenőrizhetné – tanácsolta Lin Bao udvariasan. Az utolsó drazsét is kirázta a tasakból a tenyerébe. Ez sárga volt.
– Kínában is van M&M’s, de itt valahogy jobb az íze. Talán a cukormáz lehet az oka. Nem kizárt, hogy Kínában nem találjuk el az alapanyagok legjobb összetételét… – Betette szájába a drazsét, és még a szemét is behunyta, ahogy élvezte az ízét. Amikor kinyitotta, újra Chowdhuryre meredt. – Vissza kell adniuk a Wén Ruit!

– Nekem semmit nem kell tennem – mondta Chowdhury.

Lin Bao szomorúan bólintott.

– Nos, rendben van – mondta. – Megértem. – Összegyűrte az édesség zacskóját, és a járdára dobta.

– Vegye fel, kérem, admirális! – mondta Chowdhury.

Lin Bao lenézett a szemétre.

– Különben mi lesz?

Ahogy Chowdhury a megfelelő választ kereste, az admirális sarkon fordult, átment az utca másik oldalára, és megindult a késő délelőtti forgalomban.

2034. március 12., 16:12 (GMT+8)

a Dél-kínai-tenger

A két nagy sebességű elfogó vadászgép szinte a semmiből bukkant elő, és az általuk keltett hangrobbanás megremegtette a John Paul Jones fedélzetét, ami teljesen váratlanul érte a legénységet. Hunt parancsnok a hang hallatán ösztönösen lehajolt. Még mindig a Wén Rui fedélzetén volt, és az egy órával korábban felfedezett fülke tartalmát vizsgálgatta. A halászhajó kapitánya szélesen elvigyorodott, mint aki egész idő alatt készült az alacsonyan szálló repülőgépek megjelenésére.

– A Wén Rui legénységét zárjuk be a hajón! – javasolta Hunt a kutatást felügyelő fegyvermesternek. Felszaladt a hajóhídra, ahol Morris megpróbálta ellenőrzése alatt tartani a helyzetet.

– Mit látott eddig? – kérdezte Hunt.

Morris, aki eddig a radar képernyőjét nézte, most nemcsak a két elfogó vadászgépet fedezte fel rajta, de látott még legalább hat, ismeretlen eredetű hajót is, amelyek pont abban a pillanatban jelentek meg, mint az elfogó vadászgépek. Mintha egy teljes flotta vezetése döntött volna úgy, hogy egyetlen, összehangolt manőverrel felfedik magukat. A képernyőn fürgén mozgó hajók közül az, amelyik a legközelebb volt fregatt vagy romboló lehetett. Nyolc tengeri mérföldre voltak, pont az észlelhetőség határán. Hunt felvett egy távcsövet, és a látóhatárt fürkészte vele. Baljóslatúan jelent meg az első fregatt szürke teste.

– Ott van! – mondta, és a hajóorr irányába mutatott.

Hamarosan a Levin és a Hoon is jelentkezett, hogy látnak előbb két, utána három hajót, végül a negyediket és az ötödiket is észrevették. Mind a Népi Felszabadító Hadsereg egysége, a fregattoktól kezdve egészen egy repülőgép-anyahajóig, amely a Cseng Ho volt, és legalább annyira félelmetes, mint bármelyik az Egyesült Államok haditengerészetének hetedik flottájában. A kínai hajók kört alkottak Hunt egysége körül, melynek hajói viszont a Wén Ruit fogták körbe, és a két flottilla két koncentrikus gyűrű mentén mozgott, egymással ellenkező irányban.

A híd egyik sarkában egy fejhallgatót viselő rádiós izgatottan mutogatni kezdett Huntnak, hogy menjen oda hozzá.

– Miről van szó? – kérdezte a parancsnok a tengerésztől, aki átadta neki a fejhallgatót. A statikus zörejeken át is meghallott egy ismerős hangot:

– Amerikai haditengerészeti parancsnok, én Ma Kvang ellentengernagy vagyok, a Cseng Ho repülőgép-anyahajó vezette harci csoport parancsnoka. Követeljük, hogy engedjék el a most elfogott polgári hajót. Azonnal hagyják el a felségvizeinket! – Ezt kis szünet követte, majd az üzenet megismétlődött. Hunt arra gondolt, hogy vajon hányszor sugározhatták ezt a felszólítást az éterbe, és az hányszor maradhatott megválaszolatlan, amíg végül az ott lévő haditengerészeti alakulat – amely szemmel láthatóan egyre közeledett – akcióba lépett.

– Képes biztonságos VoIP-kapcsolatot létesíteni a hetedik flotta vezetésével? – kérdezte Hunt a rádióst, aki bólintott, majd elkezdte átkötni a piros és kék drótokat egy közönséges laptop hátuljába, amelyet a nyugodt őrségek során általában videójátékokhoz használtak. Elég primitív volt, tehát biztonságosabb lehet a kapcsolatfelvételhez.

– Mit akarnak? – kérdezte Morris, aki kifejezéstelen tekintettel nézte az őket körülfogó hat hajó gyűrűjét.

– Vissza akarják kapni a halászhajót – mondta Hunt.
– Vagy inkább azt a technológiát, akármi legyen is, amely rajta van, és azt akarják még, hogy elhagyjuk ezeket a vizeket.

– Most mit lépünk?

– Még nem tudom – felelte Hunt és a rádióst figyelte, aki átbillentette a VoIP kapcsolóját, és azt hallgatta, hogy van-e hívóhang. Amíg Sarah várt, érezte, hogy lába megfájdul a sok mászkálástól. Belenyúlt a zsebébe, megdörzsölte a fájó részt, és az orvosi jelentést is megtapogatta.

– Kapcsolatba lépett a hetedik flottával? – kérdezte.

– Még nem, asszonyom.

Türelmetlenül az órájára nézett.

– Jézusom, akkor hívja a Levint vagy a Hoont! Nekik talán sikerül.

A rádiós úgy nézett rá tágra nyílt szemmel, mintha éppen bátorságot próbálna gyűjteni, hogy kimondjon valamit, amit addig nem tudott közölni.

– Mi az? – kérdezte Hunt.

– Semmi kapcsolatunk nincs.

– Mit akar mondani azzal, hogy semmi kapcsolat nincs? – Morrisra pillantott, aki legalább annyira idegesnek tűnt.

– Minden kommunikáció lehetetlenné vált – felelte a rádiós. – Nem érem el se a Levint, se a Hoont… Nem válaszolnak.

Hunt lekapcsolta az övére erősített hordozható rádiót, amelyet akkor használt a hídon lévőkkel folytatott beszélgetéshez, amikor a Wén Rui belsejében volt. Bekapcsolta, majd újra kikapcsolta.

– Be tud fogni bármilyen csatornát? – kérdezte, most lehetett először árnyalatnyi kétségbeesést érezni a hangjában.

– Csak ezt – válaszolta a rádiós, aki levette a fejhallgatót, amelyben addig hallgatta a folyamatosan közvetített üzenetet.

– Amerikai haditengerészeti parancsnok, én Ma Kvang ellentengernagy vagyok, a Cseng Ho repülőgép-anyahajó vezette harci csoport parancsnoka. Követeljük, hogy engedjék el a most elfogott polgári hajót. Azonnal hagyják el a felségvizeinket…

2034. március 12., 14:22 (GMT+4:30)

a Hormuzi-szoros

A pilótafülkében egyetlen képernyő sem működött. Se a repülési információké, se a fegyvereké, se a navigációé. Mindegyik sötét volt. Ék kommunikációi már több perce megszakadtak, és meglepően nyugodt volt minden. Senki nem hívta a Bushról. Teljesen egyedül volt ott fenn, egy képtelenül furcsa problémával. A gép még mindig magától repült, vagy inkább láthatatlan erők irányították, méghozzá óvatosan és gondosan. Az ereszkedés nem folytatódott. Becslése szerint úgy 1600 méteres magasságban haladhatott, a sebessége is állandó volt, 900 és 1300 km/h között lehetett, és közben köröket írt le.

Elővette a repülőtáskájából a táblagépet, amelyre a régió térképeit letöltötte. Az iránytűt is megnézte az óráján, a Breitling kronométerén, amely annak idején még az apjáé volt. Az iránytű és a táblagép segítségével nem tartott neki sokáig pontosan kideríteni, hogy hol van: rögtön Bandar-Abbász, a Perzsa-, vagy más néven Arab-öböl bejáratát védő, komoly iráni katonai létesítmény fölött. Figyelte, hogyan változik alatta a kiszáradt föld, miközben ő a köröket rója ott fent, a levegőben.

Természetesen az a lehetőség is fennállt, hogy az irányítás elvesztése az F–35-ös valamilyen különös meghibásodása miatt következett be, de ahogy teltek a percek, ennek valószínűsége fokozatosan csökkent. Ami sokkal valószínűbb volt Ék megítélése szerint, hogy a küldetését manipulálták, a gép kezelőszerveit megpiszkálták, belőle pedig utast csináltak egy olyan repülőúton, amelyről egyre inkább azt feltételezte, hogy iráni területen fog véget érni.

Sok idő már nem volt; egy órán belül elfogy az üzemanyag, és csak egy lehetősége maradt.