Oswald Spengler

A DÖNTÉS ÉVEI

A kötet az alábbi kiadás alapján készült

Oswald Spengler: Jahre der Entscheidung. Deutschland und die weltgeschichtliche Entwicklung

Deutscher Taschenbuch Verlag, München, 1980

Fordította és az utószót írta

Csejtei Dezső, Juhász Anikó

Borítóterv

Oláh Gábor

Hungarian translation © Csejtei Dezső, Juhász Anikó, 2024

Utószó © Csejtei Dezső, Juhász Anikó, 2024

Magyar kiadás © Hitel Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó Kárpáti Gábor Csaba

Felelős szerkesztő Kárpáti Gábor Csaba

Szöveggondozó Rusznák György

Műszaki szerkesztés Evolor Bt.

hitelkonyvkiado.hu

ISBN 978-615-6702-41-8

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Tartalomjegyzék

Bevezetés

A politikai látóhatár

1

2

3

Világháborúk és világhatalmak

4

5

6

7

8

9

A fehér világforradalom

10

11

12

13

14

15

16

17

18

A színes világforradalom

19

20.

Utószó (Csejtei Dezső – Juhász Anikó)

Bevezetés

„A kényszerűség fonja a szálat, semmit se változtathatnak rajta.” {1}

Nincs senki, aki nálam jobban vágyott volna arra, hogy az idei esztendő nemzeti forradalmi átalakulása bekövetkezzen. Az 1918-as szennyes forradalmat első napjától kezdve gyűlöltem, mert úgy gondoltam, népünk alacsonyabb értékű része árulást követett el az erős és elhasználatlan résszel szemben, amely 1914-ben felkelt, hiszen volt mersze a jövőhöz, és akarta azt. Mindaz, amit attól kezdve a politikáról írtam, ama hatalmak ellen irányult, amelyek nyomorúságunk és balszerencsénk csúcsán ellenségeink segítségével sáncolták el magukat, hogy e jövőt lehetetlenné tegyék. Minden egyes sornak e hatalmak bukásához kellett hozzájárulnia, s remélem, hogy így is történt. Valaminek, valamilyen formában jönnie kellett, hogy fajtánk legmélyebb ösztöneit felszabadítsa e nyomás alól, ha a világtörténés eljövendő döntéseibe bele akarunk szólni, bele akarunk nyúlni, s nem csupán áldozata akarunk lenni annak. A világpolitika nagy játszmája nem ért véget. A legnagyobb erők bevetésére csak most kerül sor. Minden egyes élő, eleven nép számára a nagyság vagy a megsemmisülés a tét. Ennek az évnek az eseményei azonban feljogosítanak arra, hogy reménykedjünk, e kérdés még nem dőlt el a mi vonatkozásunkban, s hogy – Bismarck korához hasonlóan – valamikor ismét alanya, s nem csupán tárgya leszünk a történelemnek. Erősek és hatalmasok azok az évtizedek, amelyekben élünk – s ez azt jelenti, hogy félelmetesek, s híján vannak a boldogságnak. A nagyság és a boldogság kétféle, s nem áll módunkban választani köztük. Senki sem lesz boldog, aki manapság itt él a világban valahol; sokak számára azonban lehetséges az, hogy az előttük álló esztendők útján – személyes akaratuktól függően – nagyságban vagy kicsinységben haladjanak végig. Ezért aki csak kényelmet akar, nem érdemes arra, hogy a Föld eltűrje a hátán.

A cselekvő gyakorta nem lát messzire. Cselekvése hajtja anélkül, hogy a valódi célt ismerné. S talán ellenállást váltana ki, ha ismerné azt, mivel a sors logikája soha nem vett tudomást az emberi vágyakról. Ámde sokkal gyakoribb mégis, hogy tévútra fut, mivel maga körül – és önmagában – hamis képet alakított ki a dolgokról. A történelem ismerőjének nagy feladata az, hogy korának tényeit megértse. S ezekből sejtse, értelmezze és jellemezze a jövőt, amely eljön, akár akarjuk, akár nem. Alkotó, megelőlegező, óvó, irányító kritika nélkül egy olyan öntudattal rendelkező korszak, mint amilyen a mai, egyszerűen nem lehetséges.

Nem fogok szidalmazni vagy hízelegni. Távol tartom magam minden értékítélettől azon dolgokkal kapcsolatban, melyek épp csak most születnek meg. Valamely eseményt csak akkor lehetséges értékelni, amikor már a távoli múltban van, s amikor a végérvényes sikerek vagy balsikerek már régen tényekké váltak, vagyis csak évtizedek múltán. Napóleon kiérlelt megértése a XIX. század vége előtt nem volt lehetséges. Bismarckról még mi magunk sem alkothatunk semmiféle lezáró jellegű megállapítást. Csakis a tények állnak szilárdan, az ítéletek ingadoznak és váltakoznak. S végül: valamely nagy eseménynek nincs szüksége a vele egy időben élők értékelő ítéletére. Maga a történelem akkor fog ítélkezni, amikor már egyetlen cselekvő sem él.

Az alábbiakat azonban már ma ki lehet jelenteni: az 1933-as nemzeti forradalmi átalakulás erős, hatalmas volt, s a jövő szemében is az marad, mégpedig azon elementáris, személyfölötti lendület folytán, amellyel végbement, s ama lelki fegyelemből következően, amellyel végrehajtották. Gyökeresen porosz volt, mint az 1914-es nekilendülés, mely egy szempillantás alatt átformálta a lelkeket. A német álmodozók nyugodtan, imponáló önmegértéssel álltak talpra, és utat nyitottak a jövőbe. Azonban az együtt-cselekvőknek épp ezért világosan kell látniuk: ez nem volt győzelem, mivel hiányzott az ellenség. A felkelés hatalmas ereje azon nyomban elsöpörte mindazt, ami éppen még tevékeny volt, vagy megtétetett. Olyan jövőbeni győzelmek ígérete volt ez, melyeket majd nehéz harcokban kell kivívni, s melyek számára ekkor csak teret biztosítottak. A vezetők ehhez minden felelősséget magukra vettek, s tudniuk kell, vagy meg kell tanulniuk, hogy mit is jelent ez. Roppant veszedelmekkel teli feladat ez, melynek helyszíne nem Németország belsejében rejtezik, hanem odakünn, a háborúk és katasztrófák világában, ahol csakis a nagypolitika viszi a szót. Németország több egy földdarabnál, mely beleszövődött az összes többi sorsába; bármely más földterületnél kevésbé lehet irányítani, mintha csak valami önmagáért való lenne. Másrészt pedig nem ez az első nemzeti forradalom, mely errefelé lezajlott – Cromwell és Mirabeau e vonatkozásban előttünk járnak –, azonban ez az első, mely egy politikailag tehetetlen földön és nagyon veszélyes helyzetben játszódik le; s ez a feladatok nehézségét mérhetetlen magasságba emeli.

E feladatok a maguk összességében csak most tornyosulnak elénk; alig értjük őket, és megoldatlanok még. Nem a mámor és diadalérzés ideje ez, nincs most helye ilyesminek. Jaj azoknak, akik a mozgósítást összekeverik a győzelemmel! Egy mozgalom épphogy elkezdődött, egyáltalán nem érte el célját, s a kor nagy kérdései ennek révén nem változtak semmiben. S e kérdések nem egyedül Németországot érintik, hanem az egész világot; s nem ezen éveknek, hanem egy évszázadnak a kérdései.

A lelkesedőkben megbúvó veszély abban rejlik, hogy a helyzetet túl egyszerűnek látják. A lelkesedés nem olyan célokkal foglalkozik, melyek túl vannak nemzedékek egész során. A történelem valódi döntései azonban csak velük kezdődnek.

E hatalommegragadás erő és gyengeség örvényében ment végbe. Kétségekkel nézem, hogy nap mint nap mekkora lármával ünneplik. Helyesebb volna pedig, ha ezt a valóságos és végérvényes – azaz a külpolitikai – sikerek napjára halasztanák. Másféle siker ugyanis nincs. S ha ezt egyszer majd elérjük, akkor a jelen pillanat emberei, akik megtették az első lépést, talán már régen holtak – sőt elfeledettek s meggyalázottak – lesznek, míg valamilyen utókor az emlékezetébe nem idézi majd a jelentőségüket. A történelem nem érzelgős, s jaj annak, aki szentimentálisan értelmezi önmagát!

Minden fejlődésben, mely így kezdődik, számos olyan lehetőség rejlik, melyeknek a résztvevők ritkán vannak teljes tudatában. E lehetőségek alapelvekben és elméletekben merevedhetnek meg, politikai, társadalmi, gazdasági anarchiába hanyatlanak, vagy pedig eredménytelenül visszatérhetnek a kezdethez, ahogyan azt az ember 1793 Párizsában világosan érezte, que ça changerait.{2} Az első napok mámorát, mely oly gyakran tönkretette az eljövendő lehetőségeket, rendszerint kijózanodás követi, valamint a „következő lépést” illető bizonytalanság. Olyan elemek jutottak hatalomra, akik az elért élvezetét tekintik eredménynek, s szeretnék örökkévalóvá tenni azt az állapotot, amely legfeljebb csak pillanatokig tartható fenn. A helyes gondolatokat a fanatikusok egészen azok önmegszűnéséig viszik tovább. Ami kezdetben nagyságot ígért, a végén tragédiába vagy komédiába torkollik. E veszélyeket mi idejében és józanul akarjuk szemügyre venni, hogy okosabbak legyünk, mint a múlt némely generációja.

Ha azonban most kell megvetnünk egy nagyszabású jövő tartós alapját, melyre az eljövendő nemzedékek építhetnek, akkor ez a régi hagyományok továbbhatása nélkül nem lehetséges. Egyedül az ígér tartós jövőt, ami atyáinktól örökölve csörgedezik a vérünkben – a szavak nélküli eszmék. Az a leírás, melyet évekkel ezelőtt a „poroszságról” adtam – s ami épp most igazolódott –, nem bármiféle „szocializmus” szempontjából fontos. Arra van szükségünk, hogy a porosz magatartás szellemében nevelkedjünk, ahogyan az 1870-ben és 1914-ben jelen volt, s ami állandó lehetőségként lelkünk legmélyén szunnyad. Ez nem a szócséplés és kényszerítés révén érhető el, hanem csakis egy parancsoló rend (Stand) eleven példája és erkölcsi önfegyelme által. Az emberben önuralomnak kell lennie ahhoz, hogy valamely eszmét szolgálhasson, s hogy meggyőződésből álljon készen a benső áldozatra. Aki ezt összekeveri bármely program szellemi nyomásával, az nem tudja, miről is van itt szó. Ezzel visszatérek ahhoz a könyvhöz, amellyel 1919-ben erre az erkölcsi szükségszerűségre kezdtem utalni, és amely nélkül nem érhető el semmi tartósan; e könyv címe: Poroszság és szocializmus. Az összes többi világformáló nép a múltja révén tett szert jellemre. Nekünk nincs semmilyen nevelő múltunk, ezért azt a jellemet, mely csíraformában rejlik vérünkben, most kell felébreszteni, kibontakoztatni, felnevelni.

E cél megvalósításához kell jelen művet is ajánlani, melynek első részét most tárom nyilvánosság elé. Azt teszem, amit mindig is tettem; nem a jövő valamilyen eszményképét vázolom, s még kevésbé adok programot annak megvalósításához, ahogyan ez a németeknél szokás, hanem a tények világos képét mutatom be úgy, ahogyan azok vannak és lesznek. Másoknál távolabbra látok – nemcsak nagy lehetőségeket, hanem nagy veszélyeket is, ezek eredetét és talán elkerülésük útját is. S ha senki sem veszi a bátorságot, hogy lásson, s elmondja, mit lát, akkor én megteszem. Jogom van kritizálni, mivel mindig a kritika révén mutattam fel, minek kell történnie, s mivel ez is történik majd. Tettek döntő sora kezdődött el. Nem lehet semmit visszavenni, ami egyszer tény volt. Most mindnyájunknak ebbe az irányba kell továbblépnie, akár akarjuk, akár nem. Rövidlátás és gyávaság lenne nemet mondani. Amit az egyes ember nem akar megtenni, azt majd megteszi vele a történelem.

Az „igen” azonban megértést előfeltételez. S jelen könyvnek e megértést kell szolgálnia. S ez figyelmeztetés a veszélyekre. Veszedelmek ugyanis mindig vannak. Minden cselekvő veszélyben van. Az élet maga: veszély. Annak azonban, aki saját, személyes sorsát összekapcsolta az államok és nemzetek sorsával, úgy kell találkoznia a veszedelmekkel, hogy látva lássa azokat. S a nagyobb bátorság, meglehet, a látáshoz szükséges.

Ez a könyv abból az előadásból nőtt ki, amelyet „Németország veszélyben van” címmel Hamburgban tartottam 1930-ban anélkül, hogy az előadás széles megértésre talált volna. 1932 novemberében nekiláttam a kidolgozásnak; még mindig ugyanabban a helyzetben voltam – szemben Németországgal. 1933. január 30-án a mű már a 106. oldalig ki volt nyomtatva. Semmit sem változtattam rajta, mivel nem hónapok vagy a következő év, hanem a jövő számára írok. Ami jogosult, azt nem szüntetheti meg egyetlen esemény. Csak a címet változtattam meg, nehogy félreértésre adjon okot; nem a nemzeti hatalommegragadás jelent veszélyt, a veszedelmek már korábban is jelen voltak – így részben az 1918-as, részben pedig a már sokkal régebb óta fennálló veszedelmek, melyek továbbra is fennállnak, mivel ezeket nem lehet valamiféle egyedi eseménnyel felszámolni, s hosszú évekig tartó és megfelelő továbbfejlődésre van szükség, hogy e veszélyekkel szembeszállva hatékonyak legyünk. Németország veszélyben van. Németországgal kapcsolatos aggodalmam nem vált kisebbé. A márciusi győzelem túlságosan könnyű volt ahhoz, hogy a győztesek szemét felnyissa a veszély terjedelmét, eredetét és tartamát illetően.

Senki sem tudhatja, hogy a mostani forradalmi átalakulás milyen formákat, helyzeteket és személyiségeket vet felszínre, s hogy kívülről milyen ellenhatások lesznek ennek következményei. Minden forradalom rontja a szóban forgó ország külpolitikai helyzetét, és csak azért van szükség Bismarck-szintű államférfiakra, hogy e helyzethez fel tudjunk nőni. Meglehet, hogy már a második világháború küszöbén állunk, mely a hatalom ismeretlen elosztásával és előre nem látható katonai, gazdasági, forradalmi eszközökkel s célokkal jár együtt. Nincs időnk arra, hogy belpolitikai ügyekre korlátozódjunk. Minden elgondolható eseményre felkészülve „formában” kell lennünk. Németország nem sziget. S ha éppen önmagunk számára nem látjuk legfontosabb problémának a világhoz való viszonyunkat, akkor a sors – s milyen sors! – könyörtelenül keresztüllép rajtunk.

Németország a világ meghatározó területe. S nemcsak helyzete miatt – határán van Ázsiának, a jelenleg világpolitikai szempontból legfigyelemreméltóbb földrésznek –, hanem azért is, mert a németek még elég fiatalok ahhoz, hogy a világtörténelmi problémákat magukban átéljék, formálják, s azokról döntsenek, miközben más népek túl öreggé és merevvé váltak ahhoz, hogy kibírjanak egynél több önvédelmi ellenállást. Azonban a támadás még a nagy problémákkal szemben is a győzelem nagyobb ígéretét foglalja magában.

Ezt írtam le. Vajon kiváltja a remélt hatást?

OSWALD SPENGLER

München, 1933 júliusában

A politikai látóhatár

1

Akad-e akár egyetlen tagja is a fehér emberfajtának, aki látja, hogy mi játszódik le körülötte a földgolyón? S látja-e annak a veszélynek a nagyságát, mely e néptömeg fölé fenyegető módon tornyosul? Nem városaink művelt vagy műveletlen sokaságáról beszélek, az újságolvasókról, a választási napok szavazónyájáról – választók és megválasztottak között egyébként is már régóta nincs semmiféle rangkülönbség –, hanem a fehér nemzetek vezető rétegeiről – már amennyiben nem semmisítették meg azokat –, az államférfiakról – ha még vannak ilyenek –, a politika, a gazdaság, a hadsereg és a gondolkodás valódi vezetőiről. Egyáltalán akad valaki, aki túllát ezeken az éveken és saját földrészén, országán vagy akár tevékenységének szűk körén?

Végzetes időket élünk. Nemcsak az óriási dinamikával rendelkező Nyugat-Európa fausti kultúrájának legnagyszerűbb történeti korszaka roppant meg, hanem – épp ennek révén – az egész világtörténelem is, mely nagyobb és sokkal félelmetesebb, mint Caesar és Napóleon kora. De milyen vakok is az emberek, akik fölött e mérhetetlen sors robog, s közben összevissza kavarja, feljebb emeli vagy megsemmisíti őket. Vajon közülük ki látja, s ki fogja fel, hogy mi történik vele és körülötte? Talán egy öreg, bölcs kínai vagy indiai, aki némán, lelkében a gondolkodás ezredévnyi múltjával tekint maga köré; azonban milyen lapos, mennyire szűk és milyen kicsinyes módon elgondolt mindaz, ami Nyugat-Európa és Amerika vélekedéseiben és intézkedéseiben tárul a szemünk elé! Az Egyesült Államok középnyugati területeinek lakói közül ugyan ki fog fel valóban bármit is abból, ami New Yorkon és San Franciscón túl játszódik le a szeme előtt? Vajon mit sejt meg egy középosztálybeli angol mindabból, ami odaát, a kontinensen már küszöbön áll, hogy a francia provinciát ne is említsük! Mit tudnak ők arról az irányról, mely felé saját sorsuk mozog? Ekkor kapnak lábra olyan nevetséges vezérszólamok, mint a gazdasági válság legyőzése, a népek közötti kölcsönös megértés, nemzeti biztonság és gazdasági önellátás, az, hogy a nemzedékeket átfogó katasztrófán a prosperity és a leszerelés révén legyenek úrrá.

Most azonban Németországról beszélek, mely a tények viharában bármely más országnál komolyabban fenyegetett, s amelynek létezése a szó rémisztő értelmében kérdéses. Milyen rövidlátás és zajos laposság uralkodik mindenfelé, milyen provinciális álláspontok bukkannak fel, amikor a legnagyobb problémákról van szó! Például megalapítanák határoszlopaink között a Harmadik Birodalmat vagy a szovjetállamot, leszerelnék a hadsereget, vagy megszüntetnék a tulajdont, leváltanák a gazdasági vezetőket, vagy felszámolnák a mezőgazdaságot, a lehető legtöbb önállóságot adnák az egyes apró területeknek, vagy felszámolnák azokat, az ipar vagy az államigazgatás hajdani irányítóit ismét az 1900 táján szokásban volt stílusban dolgoztatnák, vagy pedig, végezetül, forradalmat csinálnának, kikiáltanák a diktatúrát, melyhez aztán majd diktátort kell találni – négy tucat ember érzi magát úgy, hogy ehhez már régen felnőtt –, s hogy mindez szép és jó.

Németország azonban nem sziget. Nincs még egy ország, mely – cselekvő vagy szenvedő módon – ennyire össze lenne fonódva a világsorssal. Már pusztán földrajzi helyzete – az, hogy nincsenek természetes határai – erre ítéli. A XVIII. és a XIX. században „Közép-Európa” volt, a XX. században pedig – csakúgy, mint a XIII. századtól – határvidéknek számított „Ázsiával” szemben, és senkinek sincs nagyobb szüksége arra, mint épp a németeknek, hogy politikai és gazdasági szempontból messze a határaikon túl gondolkodjanak. Mindaz, ami a távolban történik, Németország szívéig gyűrűzik.

Múltunk azonban, ez a 700 évig tartó, nyomorúságos, provinciális kisállamiság, amelyben nyoma sem volt a nagyságnak, eszméknek és céloknak, most megbosszulja magát. S az elmulasztottat nem lehet két generáció alatt bepótolni. S Bismarck munkásságának megvolt az a nagy hibája, hogy a felnövekvő nemzedéket nem nevelte arra, hogy érzéke legyen a politikai élet új formájának tényei iránt. Látták e tényeket, felfogni azonban nem fogták fel, s nem tették azokat bensőleg magukévá, azok távlataival, problémáival és új kötelezettségeivel együtt. Nem éltek együtt velük. Az átlag német nagy országa sorsára ekkor is – csakúgy, mint általában – pártosan és provinciálisan tekintett, vagyis sekélyesen, szűklátókörűen, ostobán, született tuskó módjára. E kicsinyes gondolkodás akkor kezdődött, mikor a Hohenstaufen császárokat – kiknek pillantása a Földközi-tengertől egészen az egykoron a Scheldétől Novgorodig nyúló Hanzáig terjedt – letették trónjukról, mégpedig azért, mert a hátországban hiányzott más, biztosabb alapokon nyugvó erők reálpolitikai támogatása. Azóta számtalan aprócska hazába és zugérdekbe zárkóztunk be, a világtörténelmet annak látóhatárához szabtuk, s éhesen, nyomorúságosan álmodoztunk egy birodalomról odafenn, a felhők között, melynek megnevezésére aztán kitaláltuk a „német idealizmus” szót. E kisszerű, belnémet gondolkodáshoz tartozik csaknem minden, ami a politikai eszmények és utópiák terén a Weimari Köztársaság ingoványos talaján szökkent szárba, ilyen a Sacrum Imperiumról, a szovjetállamról vagy a Harmadik Birodalomról szőtt valamennyi internacionalista, kommunista, pacifista, ultramontán, föderalista és „árja” ábrándkép. Az összes párt úgy gondolkodik és cselekszik, mintha a földkerekségen Németország egyedül lenne. A szakszervezetek nem látnak túl az ipar területén. A gyarmati politika mindig is gyűlöletes volt a számukra, mivel nem illett bele az osztályharc sémájába. Doktriner korlátoltságukban nem fogják fel – vagy nem akarják felfogni –, hogy a gazdasági imperializmus az 1900 körüli időkben épp a német munkás számára létének előfeltétele volt, amennyiben biztosította a termékek értékesítését és a nyersanyagok beszerzését, s ezt az angol munkás már régen megértette. A német demokrácia a francia határokon túl, melyet a hatalom révén biztosítottak, valósággal rajong a pacifizmusért és a leszerelésért. A föderalisták azt szeretnék, ha az egyébként is csonka ország ismét az egykori törpeállamok szövetségévé alakulna át, s ezzel az idegen hatalmaknak megadná a lehetőséget ahhoz, hogy az egyiket kijátsszák a többivel szemben. A nemzetiszocialisták pedig azt hiszik, hogy majd boldogulnak a világ nélkül és a világgal szemben, hogy építhetik légváraikat anélkül, hogy tapasztalnák kívülről a hallgatag, ámde nagyon is érezhető ellenhatást.

2

Mindehhez még hozzátevődik a valóságtól való általános rettegés. Ez bennünk, „sápadtarcúakban”, mindannyiunkban benne van, jóllehet ennek csak nagyon ritkán vagyunk tudatában, és a legtöbben soha nem is ébrednek tudatára. A magaskultúrák kései emberének lelki gyengesége ez, ki a városokban el van vágva az anyaföld parasztságától, s ezzel a sors, az idő és a halál természetes élményétől. Ez az emberfajta túlságosan éberré lett, hozzászokott a tegnapról és a holnapról való örök tépelődéshez, s nem viseli el azt, amit lát, és látnia kell: a dolgok megmásíthatatlan menetét, a vak véletlent, a valódi történelmet, mely könyörtelen léptekkel vonul át az évszázadokon, amelyekbe az egyén a maga aprócska magánéletével egy meghatározott helyen visszavonhatatlanul beleszületik. S ez az, amit az ember szeretne elfeledni, megcáfolni, letagadni. A történelemből a magányba, kimódolt és világidegen rendszerekbe, valamilyen hitbe és öngyilkosságba menekül. Mint valami fura strucc, ő is a reményekbe, eszményekbe, a gyáva optimizmusba dugja a fejét; nos, a helyzet így áll, de nem kell ilyennek lennie, lehet másképp. Aki éjszakánként az erdőben nótára gyújt, félelemből teszi. A városokban a gyávaság ugyanilyen félelemből eredően kürtöli világgá azt, hogy állítólag optimista. Már nem viselik el a valóságot. A tények helyébe – jóllehet a történelem sohasem törődött az emberek vágyaival – a jövő ábrándképeit állítják, kezdve a kisgyermekek csodaországától egészen a felnőttek világbékéjéig és a munkás Paradicsomáig.

Amilyen keveset tudunk a jövő eseményeiről – az az általános forma, mely a jövőbeni tényeket és azoknak az időn átvonuló lépéseit jellemzi, csak a más kultúrákkal való egybevetésből következtethető ki –, olyan biztos az, hogy a jövő mozgatóerői ugyanazok, mint amelyek a múltat mozgatták: az erősebbek akarata, az egészséges ösztönök, a rassz, a vagyon és a hatalom akarása. Fölöttük pedig minden hatás nélkül ott lebegnek az álmok, melyek álmok maradnak mindörökre: az igazságosság, a boldogság és a béke.

Mindehhez kultúránkban hozzátevődik még az is, hogy a többség számára a XVI. századtól kezdve egyre inkább lehetetlenné vált, hogy a nagypolitika és a gazdaság mind bonyolultabbá és átláthatatlanabbá váló eseményeit, helyzeteit átlássa. S mindinkább lehetetlen, hogy a bennük működő erőket és tendenciákat megragadja, az uralásukról nem is beszélve. Az igazi államférfi egyre ritkább. Annak legnagyobb részét, amit ezen évszázadok történelme során tettek, s ami nem csak úgy megtörtént, dilettánsok tették és azok, akik a dolgokat csak félig-meddig ismerték, s akiknek szerencséjük volt. Azonban a népre, melynek ösztönét nem akadályozták, mindig ráhagyatkozhattak. Ez az ösztön azonban napjainkra oly gyengévé, a boldog tudatlanságból fakadó szószátyár kritika pedig oly erőssé vált, hogy egyre növekszik annak veszélye, hogy a valódi államférfit és a dolgok ismerőjét nemhogy ösztönösen méltányolnák, vagy akárcsak morgolódva elviselnék, hanem az összes tudálékos ellenállása kifejezetten megakadályozza abban, hogy azt tegye, amit tennie kell. Az előbbit Nagy Frigyes tapasztalhatta meg, az utóbbi pedig majdnem Bismarck sorsa lett. Az ilyen vezetők nagyságát és alkotásait csak a későbbi nemzedékek méltathatják, olykor még azok sem. Arról van szó, hogy a jelen hálátlanságra és értetlenségre korlátozódik, s nem teszi magát túl az ellenhatásokon. Különösképp a németek jeleskednek abban, hogy az alkotó tetteket ferde szemmel nézzék, ócsárolják és meghiúsítsák. Távol áll tőlük a történeti tapasztalat és a hagyomány erőssége, amely az angol életben viszont úgyszólván mindennapos. A költők és a gondolkodók népe azon a ponton van, hogy izgága fecsegők népe legyen! Mindegyik valódi állami vezető népszerűtlen, ez következménye a kortársak félelmének, gyávaságának és tudatlanságának; ennek megértéséhez azonban többnek kell lennünk valamely „idealistánál”.

Manapság még a racionalizmus korszakában vagyunk, ami a XVIII. században kezdődött, s a XX. században gyorsan véget is ér. Valamennyien ennek teremtményei vagyunk, akár tudunk erről, és akarjuk, akár nem. E szó mindenki számára jól ismert; azonban ki tudja, mi minden tartozik hozzá? A városi, gyökértelen, immáron egyetlen erős ösztön által sem vezérelt szellem fennhéjázása ez, mely megvetéssel tekint a múlt életerős gondolkodására és a régi paraszti nemzedékek bölcsességére. Ez az a kor, amelyben mindenki tud írni és olvasni, ezért aztán bele akar szólni mindenbe, s mindent ő ért jobban. E szellem valóságos megszállottja a fogalmaknak – e kor új isteneinek –, s kritikát gyakorol a világ felett; ez a világ mit sem ér, mi jobbat tudunk csinálni, gyerünk tehát, állítsuk fel egy jobb világ programját! Mi sem könnyebb ennél, hiszen szellem van bennünk! S akkor mindez szinte magától valósul majd meg. Mostanság „az emberiség haladásának” nevezzük ezt. S mivel neve van, jelen is van. Aki pedig kételkedik benne, az korlátolt, reakciós, eretnek, mindenekelőtt pedig demokratikus erények nélküli ember; el az útból vele! Így győzi le a valóságtól való félelmet a szellemi fennhéjázás, az önhittség, mely az élet minden dolgának bizonytalanságából, a lelki szegénységből, az alázat hiányából, végeredményben pedig a világidegen ostobaságból fakad, mivel nincs ostobább a gyökértelen városi intelligenciánál. Az angol vállalatoknál és klubokban common sense-nek nevezik, a francia szalonokban esprit-nek, a német dolgozószobákban pedig tiszta észnek. A nyárspolgár lapos optimizmusa immár nem fél a történelem elemi tényeitől, kezdi megvetni azokat. Bármely tudálékos arra törekszik, hogy betagolja őket a maga tapasztalattól idegen rendszerébe, fogalmilag tökéletesebbé kívánja őket tenni, mint amilyenek a valóságban, a szellem alávetettjének akarja tudni őket, mivel már nincs benne átélés, hanem csak megismerés. Ez az elmélet iránt megnyilvánuló és a tapasztalat hiányából – jobban mondva: a tapasztalatalkotás képességének hiányából – fakadó doktriner vonzalom irodalmi síkon a politikai, társadalmi, gazdasági rendszerek és utópiák fáradhatatlan felvázolásában, gyakorlatilag pedig organizációs dühben fejeződik ki, mely elvont öncéllá válik, s – következményként – a bürokratikus formák kiépítésével jár együtt, melyek vagy a saját üresjáratukba pusztulnak bele, vagy pedig az eleven rendet teszik tönkre. A racionalizmus alapjában véve nem egyéb, mint kritika, a kritikus pedig az alkotó ellentéte: széttagol és összeilleszt; a megfoganás és a születés idegen tőle. Ezért műve mesterkélt, élettelen; és öl, ha összetalálkozik a valós élettel. Az összes ilyen rendszer és szervezet papíron jött létre, módszeres és abszurd, s csak papíron él. Mindez Rousseau és Kant korában kezdődik, filozófiai – az általánosságokba belevesző – ideológiákkal, s aztán a XIX. században átmegy természettudományos, fizikalisztikus és darwini módszereket alkalmazó tudományos konstrukciókba – szociológia, nemzetgazdaságtan, materialista történetírás –, s a XX. században beleveszik az irányzatos regények, valamint a pártprogramok irodalmiasságába.

Persze ne áltassuk magunkat: az idealizmus és a materializmus egyaránt idetartozik. Mindkettő a velejéig racionalista, Kant nem kevésbé, mint Voltaire és Holbach; Novalis éppúgy, mint Proudhon, a felszabadítási háborúk ideológusai csakúgy, mint Marx, a történelem materialista felfogása ugyanolyan mértékben, mint az idealista. Egyre megy, hogy „értelmüket” és „céljukat” a haladásban, a technikában, a „szabadságban”, a „legtöbb ember boldogságában” pillantják-e meg, vagy pedig a művészet, a költészet és a gondolkodás virágait veszik szemügyre. Egyik közelítésmódban sem vették észre, hogy a sors a történelemben egészen más, erősebb hatalmaktól függ. Az emberi történelem: háborúk története. A kevés valódi, rangos történészből egyetlen sem vált népszerűvé, az államférfiak közül pedig Bismarck is csak akkor, amikor már mindegy volt.

De az idealizmushoz és a materializmushoz hasonlóan a romantika és a valóságérzék hiányából fakadó racionalizmus is: felfuvalkodottság. A legmélyebben rokonok egymással, s bármely politikai vagy társadalmi romantikusnál bajos lenne meghúzni a gondolkodás ezen irányai között húzódó határokat. Mindegyik jelentős materialistában titkon egy romantikus rejtezik. Az ember persze megveti a másik hideg, lapos, módszeres szellemét, azonban benne is épp elég van belőle ahhoz, hogy ugyanazokkal az eszközökkel ugyanolyan önhitten cselekedjen. A romantika nem az erős, hanem a gyenge ösztönök, az önmagát gyűlölő intellektus jele. E romantikusok valamennyien gyermetegek, olyan férfiak, akik hosszú ideig gyermekek maradtak, vagy végleg azok. Híján vannak az önkritika erejének, azonban a személyes gyengeség tompa tudatából eredő örök gátlások, valamint kóros gondolatok arra késztetik őket, hogy megváltoztassák a társadalmat, mely számukra túlságosan férfias, túl egészséges és józan, viszont mindezt nem késsel és revolverrel a kézben teszik, ahogy ez Oroszországban történt – a világért sem –, hanem fennkölt fecsegéssel és költői elméletekkel. S jaj nekik, ha nem rendelkeznek elegendő művészi tehetséggel ahhoz, hogy legalább a beszédet odaállítsák a hiányzó formálóerő helyébe! De még ekkor is nőiesek és gyengécskék; egyetlen nagy regényt vagy komoly tragédiát sem tudnak összetákolni, s még kevésbé egy zárt, erőteljes filozófiát; hanem csak egy bensőleg formátlan líra, vértelen sémák és töredékes gondolatok kerülnek felszínre, melyek az abszurditásig menően világidegenek és világellenesek. De már 1815 után is ilyenek voltak az örök „ifjak”, ónémet kabátjukban és ónémet pipáikkal; még Jahn és Arndt is. Még maga Stein sem volt képes a maga romantikus ízlését, mely az avítt államberendezkedés iránt érzett vonzalmat, annyira megfékezni, hogy jelentős gyakorlati tapasztalatát sikeresen kamatoztassa diplomáciai vonalon. Persze nemesek és hősiesek voltak, minden pillanatban készen álltak arra, hogy mártírok legyenek, azonban túlságosan sokat beszéltek a német gondolkodásmódról és túl keveset a vasutakról s a Zollvereinról, ezért csak akadályt jelentettek Németország valódi jövője számára. Vajon hallották-e valaha is a nagy Friedrich List nevét, aki 1846-ban öngyilkosságot követett el, mivel előretekintő reálpolitikai céljait – egy német nemzetgazdaság kiépítését – senki sem értette meg, és senki nem támogatta? Arminius és Thusnelda nevét azonban mindenki ismerte.

S manapság pontosan ugyanezek az örökifjak vannak itt újból előttünk, éretlenek, híján vannak minden tapasztalatnak vagy az ehhez szükséges jóakaratnak, ámde készek arra, hogy azon frissiben politikáról írjanak, abba belebeszéljenek; lelkesíti őket az uniformis és a rangjelzés, s fanatikus hittel csüggnek bármely elméleten. Létezik a rajongó kommunizmusnak valamiféle társadalmi romantikája, mely tetteknek tartja a választási számadatokat és a tömegszónoklatok mámorát, és létezik egyfajta gazdasági romantika is, mely a valós gazdaság belső formáinak mindennemű ismerete nélkül beteges elmék pénzelméletei után lohol. Csak a tömegben érzik otthon magukat, mert a tompa érzést önnön gyengeségükkel kapcsolatban csak akkor tudják elaltatni, ha megsokszorozódnak. S ezt nevezik az individualizmus meghaladásának.

S ugyanakkor – minden racionalistához és romantikushoz hasonlóan – olyan romantikusak, mint valami szirupos utcadal. Már a Contrat social és az emberi jogok is az érzelgősség korából származtak. Ezzel szemben Burke – mint valódi államférfi – joggal hangsúlyozta, hogy ők odaát saját jogaikat nem mint emberek, hanem mint angolok követelték. Ezt praktikusan és politikailag gondolták el, nem pedig racionálisan, s nem a zabolátlan érzések alapján. Merthogy ez a gyászos érzelgősség, mely ott lebeg e két évszázad valamennyi elméleti áramlata – liberalizmus, kommunizmus, pacifizmus –, illetve az összes könyv, beszéd és forradalom fölött, a lelki önuralom hiányából, a személyes gyengeségből, valamint a szigorú, régi tradíció általi nevelés hiányából ered. Ez az érzelgősség „polgári” vagy „plebejus”, már amennyire ezek szitokszavak. Az emberi dolgokat, a történelmet, a politikai és gazdasági sorsot alulról, a pinceablakból, a mellékutcából, az irodalmi kávéházból, a népgyűlde felől szemléli, nem pedig a magasból és a messzeségből. A nagyság minden fajtája – mindaz, ami magasba tör, uralkodik, fölényt élvez – gyűlöletes a számára, s a felépítés valójában a kultúra, az állam, a társadalom minden alkotásának a leépítését jelenti a jelentéktelen emberek szintjére, amelyen nyomorúságos érzülete nem képes fogalmilag túlnyúlni. Egyedül ez nevezhető manapság nép-szerűnek és nép-barátnak, mivel a „nép” e racionalisták és romantikusok szóhasználatában nem a teljes formátumú, nem a sors által hosszú időn keresztül alakított, történeti nemzetet jelenti, hanem a lapos, formátlan tömegnek azt a részét, melyet minden egyes ember pontosan magához hasonlónak érez, kezdve a „proletariátustól” egészen az „emberiségig”.

E városi, gyökértelen szellem uralma napjainkban ér véget. A dolgok megértésének – mármint hogy azok miképp vannak – végső formájaként feltűnik a színen a szkepszis, az a mélységes kétely az elméleti megfontolás értelmével és értékével kapcsolatban, mely kétségbe vonja azt a képességet, hogy kritikai és fogalmi szempontból bármit is ki lehet következtetni, s hogy gyakorlatilag bármit is meg lehet valósítani. Szkepszis a nagy történeti és fiziognómiai tapasztalat, a tények tévedhetetlen megpillantása, valamint a valódi emberismeret azon formái kapcsán, melyek mind azt tanítják, hogy milyen volt és milyen is az ember, nem pedig azt, hogy milyen legyen. Szkepszis a valódi történeti gondolkodással szemben, mely egyebek között azt tanítja, hogy az efféle korok mily gyakran voltak jelen a mindenható kritika számára, s milyen eredménytelenül foszlottak semmivé. S végül itt van az alázat a világtörténés tényei iránt, amelyek belülről titkok, s azok is maradnak, melyeket csak leírni tudunk, nem pedig megmagyarázni, s melyeket a gyakorlat szintjén csakis valamely erős fajta emberei – akik maguk is történeti tények – révén lehet uralni, nem pedig érzelgős programok és rendszerek által. Ez a tényekről kialakuló szigorú történeti tudás, melynek kezdete ebben az évszázadban van, elviselhetetlen a puhány s kellőképp nem uralt természet számára. Gyűlölik azt, aki e tényeket rögzíti, s az illetőt pesszimistának nevezik. Na jó, viszont ez az erős pesszimizmus – s ez jellemző minden jelentős tényemberre – emberismerő; egészen másfajta ám, mint a jelentéktelen és fáradt lelkek gyáva pesszimizmusa, e lelkek félnek ugyanis az élettől, s képtelenek elviselni a valóságra vetett pillantást. Az az élet, melyet boldogságban, békében, veszedelmek nélkül és határtalan kényelemben remélnek eltölteni, unalmas, elaggott, ráadásul csak elgondolható, nem lehetséges. E tényen, a történelem valóságán feneklik meg minden ideológia.

{1} Richard Wagner: Siegfried, III. felvonás, 1. jelenet. In A Nibelung gyűrűje. Ford. Blum Tamás. Budapest, 2003, Wagner Ring Alapítvány, 517.

{2} Hogy ez megváltozik. (A fordítók)