Nick Harkaway: Karla’s Choice

Copyright © John le Carré Ltd, 2024

Hungarian translation © Nagy Gergely, 2025

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Nick Harkaway: Karla’s Choice

Penguin Random House UK, Viking, London, 2024

Fordította: Nagy Gergely

ISBN: 978 963 598 396 4 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borító: Hegyi Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bordás Veronika

Korrektor: Kótai Kata, Ligeti Szilvia

Tördelő: Baseline Stúdió

Műfaj: kémregény, thriller

Ezt a könyvet

David John Moore Cornwellnek ajánlom,

aki egy személyben volt apa, férj, testvér, fiú is,

pingpongjátékos, rajzoló, borkedvelő, kutyasétáltató,

germanista,

frankofil,

elkallódott gyermek,

öregkorára Írország szülötte,

aki rémesen főzött,

és még

John le Carré

regényírónak.

„A mi szakmánkban az ember azt hagyja el először,
amit a legtöbbre becsül.”

(John le Carré: Csapda, Falvay Dóra fordítása)

„Én is pont olyan jól tudok Picassót
hamisítani, mint bárki.”

(Pablo Picassónak tulajdonított mondás)

A szerző bevezetője: Smiley-ról írni

– Az étlap igen meggyőző – közölte egy meglepett főpincérrel egyszer Ann, apám első felesége. – De az igazi kérdés az: tudnak-e főzni?

Hamarosan kiderül. Bizonyos értelemben én már tudom: a családom elégedett ezzel a könyvvel. Pokoli érzés lenne, ha valami olyasmit írtam volna, ami minden egyes kortárs díjat elnyer, őnekik viszont nem tetszik. Azt is tudom, hogy sokak ítélete egyértelmű lesz már olvasás előtt is: lesznek, akik mindenképpen odalesznek a könyvért, mert annyira kötődnek George Smiley-hoz és a Körönd világához, hogy nekik már az is örömet szerez, ha csak feltűnik valamiben. És lesznek, akik éppen ugyanezen okokból el sem tudják képzelni, hogy elolvassák, és feláll a szőr a hátukon, milyen abszurd módon elbizakodott dolog ilyesmit írni. Tőlük – akik ki sem kerülhetik, hogy egy jó szándékú családtagjuktól meg ne kapják a könyvet ajándékba, és úgy kell majd tenniük, mintha örülnének neki, bár legszívesebben inkább vicsorognának – csak bocsánatot tudok kérni. Remélem, lesz olyan, hogy talán egy különösen rettenetes nap után mégis elkezdik olvasni a kádban ezt a félresuvasztott kötetet – azon az alapon, hogy rosszabb már úgysem lehet –, és egyszer csak azt veszik észre, hogy evés közben megjött az étvágyuk.

Mindig is tervben volt, hogy lesznek még Smiley-könyvek. Tudom, mert ott voltam. 1972 novemberében születtem (talán véletlen egybeesés, talán nem, hogy Kontroll is ez idő tájt halt meg), és úgy nőttem fel, hogy George állandóan jelen volt. Barátságos szellemként, különböző formákban ült az asztalunknál. Először is ott volt az édesapámféle George, aki csak néha, feszült felháborodásában emelte meg a hangját, hogy aztán egy pillanattal később már mélyen, gyomorból szúrja oda az igazat, bármily sötét is legyen az. Aztán ott volt Sir Alec Guinness puha, önfejű és folyton elgondolkodó verziója, akit a zsenialitása mindig mintha csak pillanatokra tudna kirángatni a ködből. A rövidített hangoskönyvkiadásban Smiley-nak Michael Jayston kölcsönözte a hangját, esténként pedig mindig ezeket a kazettákat hallgattam elalváshoz. Aztán később apám is felolvasta a saját könyvét ugyanebben a formátumban, és a hanglejtésében már ott volt Guinnessé is. Azt mondta, épp ezért nem tudott annyi részt írni ennek a sorozatnak, mint amennyit eredetileg tervezett; mások Smiley-jai elfoglalták a sajátja helyét a fejében. Sokkal később jött Denholm Elliott, aztán Gary Oldman, majd mások, más formákban. És ahogy nekiláttam, hogy kiderítsem, tudok-e valamiféle történetet szorítani abba a tízévnyi résbe, amely a Kém, aki bejött a hidegről és a Suszter, szabó, baka, kém között maradt, mindezek a hangok ott kavarogtak a fejemben.

Olybá tűnt, mintha Smiley tényleg várna türelmesen, én meg kissé késve érkeznék. Ha úgy érzi, felkészült, akkor kezdhetjük is, Nicholas! Mr. Smiley apámé – de egyszersmind az is, akit mindannyian megörököltünk tőle. A figura eredete homályos, sokat vitatkoztak már róla. Tudjuk, hogy „fölcímkézetlenül utazott a társasági expresszvonat poggyászkocsijában”1; hogy tudós, de nem arisztokrata; elhelyezhetetlen, láthatatlan és kivételes. Van olyan elgondolás, amely szerint Peter Guillam lenne apám, Smiley pedig Sir Maurice Oldfield és Vivian Green tiszteletes keveréke; de bármelyik szerző megmondhatja, hogy egy regény központja mindig az a szereplő, akibe saját magát vetíti bele, akárhogy is formálja át vagy építi újra. Smiley apám volt: a túlságosan jó megfigyelő gyermek, akit árvává tettek a tények vagy a tragédiák, aki egy zsúfolt helyiségben is magányosnak érezte magát, és csakis akkor volt boldog, amikor mintegy a puszta véletlennek köszönhetően valamilyen érzelmi melegséget sugárzó helyre vetődött. Briliáns elme a kérlelhetetlen, szürke hétköznapokban. Ezt a csontvázat alakította aztán különböző elemekből összerakott testté az a fél tucat remek színész, akik a szerepet eljátszották. A hang viszont tisztán csengett.

No és Karla? Vele kapcsolatban a végső szabály az, hogy nem tudható róla semmi. Karla az autoriter rezsimek átláthatatlansága, a véletlenszerű, szeszélyes erőszak, a folytonos jelenlét, a teher. Akárcsak a Cápában a címadó ragadozó, Karla is annál kevésbé riasztó, minél többször látjuk közelről. De valahonnan csak eredeztethető Smiley-val való ellenséges viszonya. Az embernek idő kell, hogy szörnyeteg legyen belőle. A könyvek története szerint Smiley először 1955-ben próbálja rávenni Karlát, hogy álljon át, és a szovjet tiszt iránt (aki itt még csak egy feladat neki a sok közül) már-már kollegiális érzelmeket táplál. Két évtizeddel később aztán egymás árnyékaivá válnak: az egyik birodalom hanyatlását, és a másik fojtogató brutalitását jelenítik meg. De mi történt a két pont között? Részben ennek kiderítésére is vállalkozom most.

És persze a Smiley-történetek végső soron nem a kémkedésről szólnak. Smiley Köröndjének világa a hírszerzés munkájába engedett bepillantást, amely sokak számára (akár tisztában vannak vele, akár nem) a hidegháború időszakát írta le. A regények egyszerre voltak aktuális pillanatfelvételek az időszakról, és engedtek bepillantást a lelkekbe. A hírszerzés komor, kérlelhetetlen, soha el nem ismert színtere volt ez, háttérben a fenyegető atomháborúval, ahol a küzdelem a két egymással szemben álló szuperhatalomhoz csatlakozott-kényszerített országok tarka háttere előtt folyt. A harcot pedig nem lehetett megnyerni, mert győzelmet – hordozzon az bármilyen jelentést is – csak egészen máshol lehetett volna aratni, és hallgatólagosan egészen mást is jelentett: a patthelyzetbe kényszerült árnyak közt bármi emberire lelni, közben talán inkább jobbá, mint rosszabbá tenni a világot, könyörületes tettekre törekedni egy olyasfajta kontextusban, amely inkább a könyörtelenségnek kedvez. Apám későbbi könyveinek kifejezetten és nyíltan vannak politikai vonatkozásai, de a Körönd-történetei is éppoly indulatosak voltak, csak nem korlátozódnak egy-egy jól meghatározott célpontra. A hidegháború akkori a formájában már véget ért, a Karla választása tehát ránézésre nem is lehet a jelen lenyomata. Másrészről viszont még sosem volt világosabb, milyen égető szükség van arra, hogy a könyörület útját válasszuk – akár ellenséges katonákkal, menekültekkel, a jövő generációival vagy önmagunkkal szemben. Eric Hobsbawn szerint a 20. század rövid volt; erre válaszolhatnánk azt, hogy voltaképp még mindig várjuk, hogy véget érjen.

Ennek az időszaknak definíciószerű főhőse megint csak Smiley. Életútja óvatos megközelítéssel is (ahogy nyilván ő maga fogalmazna) igencsak homályos. 1907-ben született (Ébresztő a halottnak), hacsak nem mégis 1917-ben (ahogy a Suszter, szabó, baka, kémből akár ki is olvasható). Csakhogy mégis ugyanabba a generációba tartozik, mint Karla, aki 1904-ben kukta volt egy vonaton (ami szintén a Suszter, szabóból tudható) – ebből kiindulva pedig valamikor az 1890-es évek vége felé születhetett. És így megy ez: a dolgok változnak, és amire teljes tisztasággal emlékszünk, még arról is kiderülhet, hogy csak szellemalak a ködben.

Ez mind nagyon szép, de akkor mi az, amit biztosan tudunk? Miért mozog ide-oda Smiley születésnapja? Legelőször is azért, mert édesapám nem valamiféle franchise-t épített. Számára nem az volt a lényeg, hogy professzionális módon tökéletesen koherens világot alkosson, hanem hogy művészember módjára történeteket meséljen, és azok révén érzéseket keltsen olvasóiban. De ha kicsit továbbmegyünk, megláthatunk valami mást is: Smiley életének fontos eseményei azért csúszkálnak, mert a kora, minden könyvben, ugyanaz. Smiley ugyanúgy ötvenes, mint ahogy Sherlock Holmes a Baker Streeten lakik, vagy ahogy Poirot belga. Ezért aztán a Karla választása is követi a folytonosság szabályát: vajon természetesnek érződik-e ez a részlet? Vajon felismerjük így Smiley-t? Aki ennek a könyvnek az elolvasása után továbbmegy a Suszter, szabóra, vagy vissza a Kém, aki bejött a hidegrőlhöz, vajon ugyanúgy felismeri benne a Körönd világát, mint bármelyik másik le Carré-regényben? Praktikusan szólva ez azt jelenti, hogy elfogadjuk az események sodrását, és hagyjuk, hogy a részletek változzanak kicsit: inkább az egésznek legyen értelme, még ha az apróságok nem is stimmelnek teljesen, hisz így vagy úgy, nem is illeszkedhetnek tökéletesen. A bennem élő perfekcionistát ez felháborítja. A bennem élő író viszont nagy örömmel fogadja. Az első a történet, a részleteknek ahhoz kell alkalmazkodniuk. A feladat, hogy a könyvnek legyen eleje, közepe és vége. Hogy megérintse az olvasót, belekapaszkodjon, és amikor vége, az olvasó többet akarjon.

Lássuk, sikerült-e.

Prológus

Vad és tökéletes volt a fiú, ahogy ott állt az asztal közepén, és csak tapsolt. Olyan a tekintete, mint egy szentnek, jutott eszébe később Frau Möllernek, valami e világibb szentnek, mondjuk, Ferencnek, vagy egy Galilei-féle nagy gondolkodónak. Már akkor felfigyelt a fiúra, amikor az belépett, és a bejárat mellett elhaladt az ő kis fülkéje előtt. Frau Möller nem azért volt ott, hogy felügyeljen az ifjúsági klubra. A fiatalok szerveződését kimondottan bátorította a Párt. Biztosított teret nekik az önképzésre, a kulturális érzékenység fejlesztésére, és ebbe beletartozott a zene is. Ha az ilyen gyűlések lármás és nem megfelelő irányt vettek, ha nem épp úgy alakultak, ahogy a bizottság azt elképzelte – hát az nem az ő, Frau Möller dolga. Ő csak azért jött, hogy a ruhatárat vigye, és a végén bezárjon. Más szerepe nem volt.

De erre a fiúra felfigyelt, olyan szép volt. Biztos nem német, gondolta. Nem tűnt németnek. Ha tippelnie kellett volna, Frau Möller azt mondta volna, keletebbről származik, talán Odesszából. Magában csak „keleti arcnak” hívta az ilyen széles, magas járomcsontú, éles vonású arcokat. De nem is csak fizikai szépség volt ebben a fiúban, bár persze az is, olyan, amilyen nagyon ritka a férfiaknál, de ha megvan bennük, az egészen különleges. Frau Möller látott már ilyet, és sajnálta a fiút. Az ilyen szép férfiak gyakran bolondok, mert olyan ritkán hallják a „nem” szót – már ha egyáltalán. Mások utat nyitnak nekik, és úgy tesznek a kedvükre, hogy saját maguk észre sem veszik, mit is csinálnak, mert ebben a szépségben van valami kényszerítő erő is. Időnként persze bántják az emberek az ilyet, pontosan ugyanezen okokból. Frau Möller látott már ilyet is.

Ezen az estén nem volt valami jó a zene. A zenekar gyenge volt, de hát legalább az utolsó pillanatban is elvállalták a fellépést, mert a jugoszláv banda (minden bizonnyal az se jobb), amelynek játszani kellett volna, nem érkezett meg. Kábítószer, Frau Möller azt hallotta: hasis volt a gitártokban! Ilyenek ezek a zenészek, mindig van velük valami gond.

De ez a fiú fütyült rá, jó-e a zene, vagy rossz. Csak mulatni akart, és magával rántott mindenkit a klubban, ahogy az ilyen emberek szokták. Elkezdett tapsolni a jellegtelen gitározásra, mire mások is tapsolni kezdtek, aztán biztatták a zenekart, hogy legyenek bátrabbak; majd a fiú táncra perdült, és talált is egy csinos lányt, akivel táncolhatott; hamarosan az összes fiú ezzel a lánnyal táncolt, majd az összes lány is beállt melléjük. Drága italokat rendelt, utána felmászott a hosszú ebédlőasztalra, a terem közepére szaladt, és dobogni kezdett a lábával. A kezében a korsóból kilötyögött a sör a félig kigombolt ingére, a mellkasára, amitől olyan botrányosan festett, mint a tengerből kiemelkedő Aphrodité az állami múzeum főtermében, még a só is szinte érződött rajta; az egész lerobbant kis klub egyetlen szívverés ritmusára lüktetett, és a fiún csak ekkor látszott, hogy elégedett. Levetette magát egy székre, nézett fel a saját maga kavarta gyönyörű zűrzavarra, Frau Möller pedig figyelte a vad tekintetű szemét, és nem tudta eldönteni, nem sír-e vajon.

A mulatság csúcspontján három férfi lépett be (igen komoly férfiak, idősebbek és meglehetősen fancsali képűek), de nem érdekelte őket a szemük előtt zajló tivornya, csak a fiú. Odaintették magukhoz, és mondtak neki valamit, és a fiú nem riadt meg ettől. Bólintott: hát persze! Örömmel velük megy. Korábbra várta őket. Nem szeretnének előbb inni valamit? Frau Möller nagy csodálkozására azok szerettek volna, és mind ittak együtt. Aztán pedig szép rendben távoztak együtt, a fiú kifelé menet még egy viccet is elsütött. Frau Möller csak a poénra emlékezett: „hát persze, Mutti, mert ugye eddig minden tökéletes volt!”

Azzal, meg mindig nevetve, a fiú kilépett az ajtón a Prenzlauer negyed hidegébe.

1

Munkába menet, átvágva a Primrose Hillen, útban a Bánáti & Clay irodalmi ügynökség felé, ahol a főnöke, Mr. Bánáti trónolt London kevésbé ragyogó irodalmi csillagai között, Susanna Gero ösztönösen úgy érezte, London csak most ébredezik a mély téli álomból. A domb lábánál sorakozó házak sárgás ablakaiban látta a napjuknak nekikezdő embereket. A St. Pancras felett alacsonyan álló nap legalábbis nagyon igyekezett. „Megjárja” – mondta volna rá Susanna anyja; ez volt a kedvenc elítélő kifejezése. Sok-sok minden „megjárta”, és egyik se volt jobb, mint ez a hétfő reggel.

Befordult az Ormonde Terrace felé, és kisebbeket lépett. Ez az ára, ha az ember felkapaszkodik a domb tetejére a kilátás miatt: le is kell ereszkedni azon a sáros utacskán, amelyen még lapos sarkú cipőben is nehéz egyensúlyozni. Előredőlt kicsit, széttárta a karját, és remélte, a házak ablakaiból nem néz ki épp senki, és nem jut eszébe, mennyire hasonlít a másfél kilométerre lévő állatkert pingvinjeihez. Élete első felében minden télen gyalog ment iskolába. Hát most sem fog megijedni egy kis sártól!

Az irodába érve arra számított, Mr. Bánáti már ott ül majd az asztalánál, azaz a helyiség közepén álló asztalnál; Susannáé a tőle balra eső. De az ajtó zárva volt, neki kellett kinyitnia, és felkapcsolni a villanyt, amitől rögtön kényelmetlen érzése támadt. Mr. Bánáti korán szokott kelni (a hadseregből maradt meg a szokása, mondta egyszer), és valami svájciak által kitalált nevetséges gyakorlatsort csinál végig, úgy tornázik. Utána megkávézik, megeszi reggelire, amit a főutcai pékségből küldtek neki aznap, és nekilát a könyveknek, leginkább az ügynököt kereső kezdő írók kéziratainak. Az iroda éppoly takaros és rendes volt, mint amekkora postaforgalmat bonyolított: hetente három este egy Wright nevű angol öregasszony járt takarítani, aki tényleg klasszikus takarítónő-stílusban kötötte meg a kendőjét. Mire Susanna reggelenként megérkezett, már mindig halomban álltak az elutasított kéziratok Mr. Bánáti íróasztalának jobb oldalán a visszaküldésre várva, és nagy ritkán a bal oldalon is volt egy-egy, amelyet neki is meg kellett majd nézni. A két oldalt egy hússzor huszonöt centis fénykép választotta el egymástól, Bánáti csak ennyi személyességet engedélyezett magának az irodában. A fotón egy kisfiú volt, és egy nő; a kép régebbinek tűnt, mint a keret, és mintha valami felkiáltójel-féle lett volna a férfi önmagával folytatott beszélgetésében: elvégeztem a munkát, elértem ide, és most megpihenhetek – de csak rövid időre, mert az irodalom sosem pihen. Aztán, amikor Susanna is megérkezett, megbeszélték a beérkezett kéziratokat.

– Mit gondol erről a Miss Chancellorról? Megvan benne, ami kell? És ez a Mr. Simmonds… Vajon vinni fogják? Beengedjük-e a szentélybe?

– Ne! – felelte Susanna mély meggyőződéssel; Simmonds ugyanis már a harmadik kéziratát küldte be, ráadásul az írások színvonala egyre csökkent. Miss Chancellor nem olyan rettentő, azt be kellett vallania.

De aznap reggel az üres asztalon nem volt más, csak a fénykép meg egyetlen puha ceruza – Mr. Bánáti ilyennel szokott javítani. Ott várta most is harcra készen. Ez az egyszerűség éppoly hamis volt, mint amilyen teljes. Az iroda is csak a felszínen volt takaros, rendje véget is ért az összevissza karcolt, zöld bőrborítású íróasztal tetején. A faápoló folyadék szagát árasztó fiókokban rendetlenség uralkodott: voltak ott további ceruzák bedobálva, mandzsettagombok, dobozukban maradt és abból kiesett kekszek, mentolos cukorkák, egy tartalék nadrágtartó; cipőpaszta, olvasószemüveg, tűzőgép, számlák és blokkok, meg egy lezárt pénzeskazetta, tele súlyos aprópénzzel, amelynek kulcsát Bánáti elvesztette valahol.

Susanna még le sem vette a kabátját, mégis fázott. Itt bent is köd volt, láthatatlan, de még a metszőfogain is érezte a csípését. Hirtelen elfogta a vágy, hogy sarkon forduljon, és kilépjen megint az utcára, hogy bárhol máshol legyen, csak ne itt – és mint mindig, most sem érzékelt éles határt a gondolat és a cselekvés között. Ez különbözteti meg az üldözötteket a többiektől: ők mélyebben értik a menekülést. Az ember nem kérdezi, muszáj-e. Ha nem az, nyilvánvaló, hogy majd vissza lehet menni. Az ember kilép az ajtón, és csak megy tovább, és tudja, hogy mögötte lángol a világ. Kigyalogol a város határába, keres egy teherautót, néz fel a sofőr kifejezéstelen arcába, a meggyújtatlan bolgár cigaretta úgy mered rá, mint egy közönyös fegyver csöve. Az ember előadja neki a hazugságát: a rokonai Tatabányán élnek, vagy Győrben. Haza kell jutnia. Az mindegy is, hisz-e neki a sofőr, csak az számít, hogy azt mondhassa, hitt neki. Beül az anyósülésre, a férfi gumicsizmái meg italosüvegei mellé, aztán elhajtanak a sárba ragadt kocsik mellett, át a szovjet tankok után maradt mély barázdákon. Kikerülik az egyik falut, mert úgy hallották, az oroszok ott vannak, elkanyarodnak inkább egy másik felé. A nappalból éjszaka lesz, puskájukat lóbálva megállítják őket egy útzárnál a hazafias parasztok – na de melyik hazafiak is? Melyik Magyarország fiai? Annyi van. Mihályt, a sofőrt ismerik látásból. Amikor azt mondja, ez itt az unokahúga, tudják, hogy hazudik, de minden jobb lesz tőle. Nevetnek rajta: szerencsés flótás ez a Mihály! Az ember aztán kiszáll Fertődnél, a férfi finoman, röviden homlokon csókolja, mintha áldását adná, és megmutatja, merre menjen: a lehelete bodorodik, mint egy kis füstfelhő. Bánatos tekintettel néz utána, jóformán a kastély tövében. Az ember gyalogol még néhány kilométert, át a határon, a fák között, észre sem veszi, mikor ért át, hát továbbra is bujkál, és megrémül minden árnyéktól, míg végül megállítja egy osztrák egyenruhás rendőr, és akkor az ember csak sír, sír, sír a meghökkent pasas vállán, bele a durva posztógallérba. Mihályt sosem látja többet, nem is próbálja megkeresni, mert csak bajt hozna rá. Ír az anyjának, aztán üzenetet kap, hogy letartóztatták, aztán egy másikat üzenetből megtudja, hogy az apját is. Vár és vár és vár, hogy eljusson az a hír is hozzá, hogy a szüleit kiengedték, csak vár tovább, míg már el is felejti, hogy vár, és csak él tovább.

Az ablaküvegben visszaverődő tükörképére pillantott. Huszonhárom éves vagy, gondolta, nem tizenhat. Az ablak simán járt a keretében, az üveget szép pontosan szabták, remek minőség. Ez itt London, nem Pest. 1963 van. Maradj itt!

Felvette az ablakpárkányról a rongyot meg a rézkulcsot, kiengedte a levegőt a radiátorból, hallotta is a bugyogást, és elrántotta a kezét, amikor a forró víz elért a szelephez, és kicsurrant. A melegtől kevésbé tűnt riasztónak a helyiség, és a nap már elég magasan járt, hogy a hatvanwattos villanykörte világosabbá, és ne sötétebbé tegye az irodát. Feltette a kávét főni, és találomra kihúzott egy halom regényt a harmadik asztalon a várakozó kéziratok közül. Ez Mr. Clay asztala volt, amelyet sosem használtak, Mr. Clay ugyanis csak egyfajta hadicsel volt: az emberek jobban bíznak az ügynökségben, magyarázta Mr. Bánáti, ha két név áll a táblán, és az még jobb, ha az első, Mitteleuropäisch név fura hóbortosságát ellensúlyozza a második angolszász praktikuma. Susanna kihúzott három paksamétát a kézirathalomból (sose kezdd legfelülről, akkor vagy automatikusan kidobod, ami legalul van, merthogy legalul volt, vagy túlértékeled, mert már annyi mindenen túl vagy, mire eljutsz oda), és félretette őket. Aztán megállt az üres íróasztal mellett.

A fénykép az asztalon feküdt, mintha Bánáti korábban nézegette volna. Susanna egy pillanatra eltűnődött, vajon fogta-e a ceruzát, és rajzolt-e bajszot az üvegre; vajon bármilyen közös múlt is fűzte a képen szereplő emberekhez, az nem bukkant-e felszínre épp ma reggel. Vagyis nem ma reggel – nyilván inkább tegnap este, miután ő hazament. Mr. Bánáti biztosan visszajött az irodába, és későig itt üldögélt. Talán gyakran csinált ilyesmit, csak ő nem látta a nyomát sosem. De az ösztöne azt súgta, Bánáti nem sűrűn viselkedik így, hogy ez valami új dolog, ráadásul bajt jelent. És amikor idáig jutott, kopogtak az ajtón.

Susanna készenlétben tartott néhány ürügyet: Mr. Bánáti nincs jól, családi ügyben van távol. Fogalma sem volt, van-e a férfinak családja. Úgy vette, biztos van (az a nő meg a fiú), de Bánáti sosem beszélt róluk. A nevéből azt is egyértelműnek vette, hogy Bánáti is magyar, akárcsak ő, és átlát a gyenge próbálkozáson, hogy a „Zsuzsanna” névből egyszerűen kihagyta a Z-ket, a vezetéknevében pedig az ő-t o-ra cserélte, és épp a magyarsága miatt vette fel őt – de erről sem beszéltek soha. A hallgatás révén, úgy érezte, a maguk módján ragaszkodni kezdtek egymáshoz, ami akkor fordul elő, ha egyik félnek sincsenek mélyebb kötelezettségei a másik felé, és így mindketten menedékként szolgálhattak egymásnak bizonyos nehezebb dolgokkal szemben. Nem beszéltek a régi hazájukról, sem arról, miért vannak itt. Mindenkinek megvannak a maga okai, és ostobaság lenne azt gondolni, hogy mindenkié ugyanaz.

Ajtót nyitott és köszönt, a kint álló férfi is üdvözölte. Mosolygott is, és Susanna is mosolygott, néhány szóval máris megindultak az udvariasság útján, úgyhogy a nő úgy érezte, remekül sikerült úgy tenniük, mintha minden rendben lenne, hiába volt üres mögötte az iroda, és hiába közeledik a férfihoz a csalódás, amikor majd Mr. Bánáti után érdeklődik, vagy megkérdi, tetszett-e a kézirata. Még nem tudtuk átolvasni, feleli majd Susanna, felírja a nevét, és megígéri, hogy előreveszi a könyvét a halom tetejére. Még az is lehet, hogy tényleg előreveszi, vagy talán Bánáti már az elutasítottakhoz tette volna? A szokásos részletek mind: csak egy átlagos nap.

De ekkor a férfi felrúgta az átlagosság szép rendjét, és elárulta ezt az ő kis bimbózó cinkosságukat. A tekintete Susanna arcára siklott, és most először alaposan megnézte magának, a lány pedig rájött, hogy néhány perce már felfigyelt a férfira, amikor kinézett az ablakon, és a fiatal, ámde nem tapasztalatlan nők csalhatatlan ösztönével felismerte benne a problémás idősebb embert – és ekkor mintha bomba robbant volna a fickó szemében, látta (vagy inkább érezte) Susanna. Ügyetlenül felemelkedett a keze, mintha akarata ellenére mozdulna, kinyújtotta felé, Susanna pedig elkapta. Érezte, milyen kemény a bőr az ujjai végén, és megértette, hogy a férfi olyasvalaki, aki Mr. Bánáti szavajárásával „valódi munkát” végez. Ugyanúgy nézett vissza a férfira, mint az rá, egyenes, legkevésbé sem angol kíváncsisággal, mintha nem is csak elkerülhetetlen lenne, hogy közelebb kerüljenek egymáshoz, hanem bizonyos értelemben ez már meg is történt volna. De hál’ istennek ez nem a szexről szólt. A férfinak sem a testtartásában, sem a pillantásában nem volt semmi zavarba ejtően romantikus vágyakozás. Hanem valami annál sokkal nyugtalanítóbb, oda nem illő: lázas szükség, amelynek már nem is a testiséghez, hanem a sokkal riasztóbb hithez van köze.

Alacsony férfi volt, mokány, és bűzlött a Ropotamo cigarettától. Ez az eltéveszthetetlen szag is megcsapta Susannát, ahogy a férfi előbb felemelte, majd elhúzta a kezét. Kicsit még meg is remegett, ahogy visszaemelte a mellkasára, ami mintha azt sugallta volna, hogy ez a visszavonulás sem teljesen érthető neki, és akár ez is megváltozhat. Ugyanaz a határozatlanság volt ez, amire Susanna már kint, az utcán is felfigyelt, ahogy a férfi előbb átment az úton a buszmegállótól a hentesig, aztán az újságosig, aztán végül az újságostól visszakanyarodott a buszmegállóig. Susanna csak figyelte, a háta mögött kotyogott a kávéfőző, a férfi meg visszafordult, meg-megindulva és néha megtorpanva, folyton az égre nézegetve, majd le a járdára, és olyan közvetlenséggel pillantott minden járókelő szemébe, aki talán megadhatja neki a választ, bármit is kérdezne, hogy azok úgy kerülték ki, mint templomba járó jó keresztények szokták a koldusokat.

Aztán szükségszerűen kimerülés vagy valami bénultság következett: a férfi a falnak dőlt, és csak bámulta a cipőjét: sötét színű, egyszerű cipője volt, illett a cigarettájához. A nadrágja jó volt, de azért nem épp finom darab. A meggörnyedt hátán, vállán hosszú, jellegtelen lódenkabát lógott, begombolva, le egészen a térdéig. A fején lehetetlen posztókalap ült, valószínűleg osztrák, mert drágának tűnt. Kimerült volt, bánatos: majd’ hatvanas férfi, barázdált, szlávos arccal, rajta a megörökölt szláv bánattal. Susannának a kávéházban üldögélő öregek jutottak eszébe, akik még mindig az 1541-es ostromon keseregnek.

Most meg ezek az ujjak (az ujjbegyek bőre megkeményedett, a bütykök meg bedagadtak az ízületi gyulladástól vagy az ökölvívástól, vagy talán mindkettőtől) izgatottan fonódtak egymásba.

– Te Ana vagy, az édesanyád Cintia volt, és a nagyanyád Enikő, és egy másik életben én voltam az apád; és most jel vagy Istentől! – Miután kivágta a mondatot, a férfi csak bámult rá, és várta a megfelelő választ. De Susannának hirtelenjében nem volt megfelelő válasza.

Ana akár lehet is ő, de az anyja meg a nagyanyja neve nem stimmel. Arról semmi biztosat nem tudott, vajon jel-e ő Istentől, de erős fenntartásai voltak ezzel kapcsolatban. Már éppen nyitotta volna a száját a nemleges válaszra, de amikor belekezdett, teljes döbbenetére a férfi a földre vetette magát, térdepelve előrehajolt, karját széttárta, mintha Susanna valami szent ereklye lenne, amelynek a puszta látványáért több száz kilométert utazott.

– Miki! – szólalt meg hirtelen, szavait a kitaposott, mélyzöld szőnyeghez és a molycsapdákhoz intézve. – Miki vagyok! Azért jöttem, hogy megöljem a te Mr. Bánátidat, személyesen a Szovjet Szocialista Népköztársaság Állambiztonsági Bizottsága Tizenharmadik Direktorátusának egy magas rangú tisztje parancsára! Csakhogy meggondoltam magam. Miki vagyok, és Isten azt parancsolta, hogy többé ne legyek gyilkos!

Susanna következő lépése teljes őrültség volt, mint azt Toby Esterhase később közölte is vele (nem mintha nem tudta volna addig is). Ahogy lelki visszapillantó tükrében szemügyre vette, arra jutott, a pillanat már azon éjszaka óta váratott magára, amikor ő Pestről elmenekült, de csak most tudott végre megkapaszkodni benne. Nyilvánvalóan hívhatta volna a rendőrséget. De ha már nem hívta, elvárhatta volna Mikitől, hogy intézkedjen ő maga, és ha ezzel megvan, jöjjön vissza. Végül is a férfi tökéletesen kompetens külföldi ügynök, és biztosan számos módját ismeri, hogyan adhatja fel magát. Ezek közül egyik sem kívánta volna meg, hogy Susanna személyesen mélyebben belekeveredjék a dologba.

Igazából viszont azt mondta Mikinek, maradjon, ahol van (sőt, jöjjön be, és üljön le az egyik székre), és hogyha hasznossá akarja tenni magát, nekiállhat elolvasni valamit a beérkezett kéziratok közül. Aztán rázárta az ajtót, és rohanni kezdett az utcán a gyalog negyedórára lévő villasor felé, Mr. Bánáti lakásához. Szörnyen dühös volt a férfira, mert az ilyen veszélybe keveredett, és mert nem szólt neki, hogy ilyesmi előfordul a könyvszakmában. Szándékában állt ezért jól megmondani neki a magáét, de ez várhat, míg meg nem bizonyosodott róla, hogy Bánáti jól van. Azt nem volt hajlandó elfogadni (nem is tudta elfogadni), hogy a férfinak valami baja eshetett. E pillanatban nem tudta volna ugyan megmondani, miért érzi így, de már a lehetőség is teljességgel elfogadhatatlannak tűnt.

Bánáti tartalék lakáskulcsa rajta volt az irodai kulcscsomón, a portás meg ismerte Susannát, mert néhány különösen fontos ügyfélnek rendeztek már itt összejöveteleket. Susanna felment a lifttel a harmadikra, és látta, hogy a kinti fény csak módjával szűrődik be a kelet–nyugati tájolású folyosóra. A hatos számú ajtóhoz ment, és bekopogott. Nem kapott választ. Megint kopogott, már hangosabban, és azon gondolkodott, Bánáti vajon egyedül lehet-e, vagy valami személyes ügy foglalja-e le. A határidőnaplója jól tele volt, és úgy tűnt, különösen népszerű az olyan harmincon felüli angol nők körében, akik szeretnék „bohémnek” tartani magukat.

– Mr. Bánáti! – szólt be. – Elnézését kérem, Susanna vagyok, Zsuzsanna Gerő, az irodából! Sürgős dolog adódott, attól félek, nem várhat! Hall engem? – És amikor erre sem felelt senki, hozzátette: – Bemegyek!

Elszámolt ötig, majd bedugta a zárba a kulcsot; várt még öt másodpercig, remélve, hogy belülről kinyitják az ajtót. Aztán elfordította a kulcsot. Az ajtó szépen, könnyedén kinyílt.

Susanna lelki szemei előtt képek úsztak át, vajon mit fog látni. Bánátit, ahogy a kanapén alszik alsónadrágban, zoknija-zoknikötője kilátszik a takaró alól. Bánátit meztelenül, amint az ajtóhoz igyekszik. Bánátit, a fején golyó ütötte lyukkal, mint amilyen az az öregember volt az út mellett Csorna és Kapuvár között. Megfojtva, leszúrva, megmérgezve, összeverve: látta Bánátit a megtorlás szimbólumaként, bár Susanna azzal tisztában volt, hogy fogalma sincs, miféle bűnt torolnának meg így. Dekadens, félig-meddig erotikus irodalom terjesztését. Partikon elsütött rossz vicceket. A proletariátus méltósága ellen elkövetett bűnökért, ami leginkább a saját méltóságát sértette. Mert hogy ő maga is proletár, efelől Susannának nem volt kétsége. Bánáti László nem a társadalom felső rétegéből származott. Még csak nem is volt városi ember. Azt mesélte, vidéken nőtt fel, és Susanna hitt neki. Egész gyerekkoromban sovány voltam, mondta egyszer, és megpaskolta a hasát. Sosem volt olyan jó a termés, mint kellett volna.

Susanna kicsit előregörnyedt, felkészült, hogy elkapja a tekintetét, ha holttestet lát, vagy a főnökét váratlanul pucéran pillantaná meg; aztán belépett.

Az ajtónál egy kosárban bőrtalpú gyapjúpapucsokat látott. Susanna eltűnődött, vajon levegye-e a cipőjét. Nagy, karácsonyi mintájú házipapucsok voltak. Susanna nem nyúlt hozzájuk.

Szürke téli fény áradt a modern, délre néző ablakokból. Fehér szőnyeg, vérfoltok sehol. A vastag szálakon se sár, se lábnyomok. Krómozott lábú, fehér bőrkanapé, öt ugyanolyan szék, három fekete és két fehér. Sehol egy vörös fröccsenés. Se középkorú lábak, se női fehérnemű. Sötét fából készült, hosszú pult, reggelihez vagy koktélokhoz, vagy talán mindkettőhöz. Bánáti büszke is volt rá, hogy mennyire korszerű. Szeretett haladni a korral. A poharak elmosva sorakoztak a helyükön. Semmi kinyitott pezsgősüveg, semmi jegesvödör.

Az ablaknál vastag, barna üvegből készült hamutartó, az is tiszta. Ezüsttálca, rajta hat kisebb tálka, mind gravírozott, míves munka, bennük mogyoró, olajbogyó. Magazinok, fényes papírúak és egyszerű újságpapírra nyomottak, de mind színvonalas. Susanna megint a főnöke nevét kiáltotta, de most már nem számított válaszra.

Leheletnyi mozgást érzett a levegőben, és valami hangot is hallott: annyira halkat és kivehetetlent, hogy szinte ott sem volt, de mégis mozdulatlanná dermedt tőle.

Minek jött ide? Nyilván, hogy figyelmeztesse Bánátit. De ha Mikinek lehet hinni, miért kellene egyáltalán figyelmeztetni Bánátit? A veszély forrása pillanatnyilag épp az ő íróasztalánál üldögél, akármilyen beteges vallási megvilágosodás is szállta meg. Kivéve, ha az orosz gyilkosok, amilyenekről már kislány korában is hallott, nem egyedül, hanem csapatostul dolgoznak. És akkor az is lehet, hogy épp itt van egy, vagy több is. Rendkívül ostobán viselkedett.

A másik szobából ugyanaz a halk surrogás ütötte meg megint a fülét. Egyértelmű, hogy el kell tűnnie innen, és segítséget hívni. Meghúzni magát valahol, foglalkozzon csak másvalaki Miki históriájának további részleteivel, találjon rá valaki más Bánátira, akár holtan, akár elevenen.

Továbbment. Most már kétségtelen volt, hogy hideg levegő simogatja a karját, a tarkóját. Talán van egy macskája Bánátinak. Vagy kutyája. Valaki véletlenül éppen most tört be. Vagy csak képzelődik!

Benyitott a hálószobába, és majdnem felsikított, mert egy magas alakot pillantott meg épp az ajtó előtt Bánáti lódenkabátjában és kalapjában. Hátrahőkölt, majdnem el is esett, beverte a könyökét az ajtófélfába, és felkiáltott; aztán egy pillanat alatt ráébredt, hogy a támadója csak egy fogas.

Még mindig remegve újra belépett.

Az ablak tizenöt centire nyitva volt, a huzat lengette a sötétítőfüggönyt. Látszott, hogy mielőtt az ágyat bevetették, aludtak benne. Az ágytakaró felénél négyszög alakú nyomot vett észre – egy doboz, vagy ami valószínűbb, egy bőrönd hagyhatta.

Körülnézett. Bánáti az irodában is csak felszínes rendet tartott: itt is lesz egy hely, egy szekrény, szoba, egy fiók, ahová csak bedobálta a befejezetlen gondolatait, ötleteit. Vagy talán hagyott üzenetet.

Az előszoba másik oldaláról kis dolgozószoba nyílt. Susanna bement, és leült az íróasztalhoz, egyszerre kihúzta az összes fiókot, kinyitotta az összes ajtót. Ugyanaz a rendetlenség fogadta: tollak, csokoládé, régi szemüvegek. Egy selyem nyakkendő, amit Bánáti az egyik szerzőjüktől kapott születésnapjára. Egy köteg képeslap, üresen, mindenféle népszerű nyaralóhelyekről. Bánáti sima levelezőlap helyett szeretett ilyeneket használni, amikor egy könyvet küldött valakinek a figyelmébe ajánlva. Ugyanaz a fénykép, mint az asztalán, ugyanolyan keretben. Még ceruzák.

És aztán, egyszerű gumiszalaggal összefogva, egy kis kötegnyi levél, franciául, bécsi postabélyegzővel, Mr. László Bánátinak címezve, Londonban.

Susanna felkapta a leveleket, és észvesztve elrohant.

Nem egészen egy órával később már egy West Hampstead-i saroképület csúszós lépcsőfokain kaptatott felfelé. Miki ott lépkedett a nyomában, turista módra tágra nyílt szemmel nézelődött, mintha a cserépben álló páfrányok egyenesen a Buckingham-palota látványosságaival vetekedhetnének. Susanna azt gondolta, a férfi minden bizonnyal nem teljesen komplett, és idefelé jövet, ahogy először az utcán gyalogoltak, aztán egymás mellett ülve zötykölődtek az emeletes busz alsó szintjén, ő pedig magához szorította Bánáti László leveleit, többször is felmerült benne, nem kellene-e egyszerűen csak nemet mondania. A vallásos megvilágosodásra és az orosz kémekre, a saját kellemetlen emlékeire, meg erre a nevetséges kalapra is. Csakhogy Miki megpendített valamit, amire – legyen bármilyen abszurd és hagymázos – rezonált.

A britek menedékkérőkről beszéltek – merthogy ezek az emberek menedéket keresnek –, a magyar kifejezés pedig ugyanerre a „menekült” volt, valaki, akinek menekülnie kell – de németül ennek a szónak a megfelelője a Flüchtling, ami ugyanazt jelentette, de valami mélyebb tartalommal a ’Menekülés’ állampolgárát is. Mindketten hirtelen menekülők vagyunk, gondolta Susanna, és beletörődött, hogy emiatt kötelezettségei vannak.

Bánáti felszívódott. Nem telefonált. Pénteken későig bent maradt, ami nem volt szokása, aztán összecsomagolt, és elment. Most, hogy Susanna belegondolt, eszébe jutott, hogy az utolsó néhány napban zavartnak is tűnt, mintha valahogy tudott volna Miki érkezéséről. Susanna sebtében, ügyetlenül átnézte az irodai levelezését, de semmit sem talált, sem a papírkosárban, sem a fiókokban. Még a semminél is kevesebbet, merthogy a nehéz aprópénzes doboz (amely komikus módon örökre zárva maradt, de a súlya valahogy megnyugtató volt, mintha a teljes Bánáti & Clay ügynökség e titkos helyen őrzött aranyrudakra lett volna felépítve) is eltűnt.

Miki udvariasan figyelte a keresgélését, úgy, ahogy a profik az első botladozó lépéseket tevő amatőrök próbálkozásait szokták, olyannyira, hogy Susanna hirtelen elrettenve össze is rándult a spekulációtól: elképzelhető, hogy Miki igazából nem is adta fel a vadászatot, és csak általa akar az eltűnt Bánáti nyomára akadni, azért találta ki ezt a bonyolult átverést? Ha így van, mostanra biztosan rájött, hogy rossz lóra tett, mert egyre nyilvánvalóbbá vált, hogy Susannának fogalma sincs, hová mehetett Bánáti, sőt még arról sem, ki is valójában, vagy miképpen találhatná meg. És ha így van, Miki következő lépésként bizonyára a befuccsolt terv tanúját is elnémítja. De a férfin nem látszott, hogy erre készülne, csak ült türelmesen a Susannával szemközti a mintás huzatú ülésen, és várta a nő következő utasítását. Úgy idézte meg ezt az embert, gondolta Susanna, mint Faust: Ana nevében, aki nem vagyok, és az anyja nevében, aki bölcs módon másik férjet választott, meg az anyja anyjának nevében, akinek nyilván szintén megvolt a maga véleménye – teljesítsd a parancsomat! És Miki teljesítette. Az egész teljesen érthetetlen.

Susannának nem volt ereje a bujkáláshoz, az árnyaktól való rémüldözéshez: vagy már nem, vagy talán soha nem is volt. Ha helyesen akar cselekedni, a megfelelő megoldás az, hogy segítséget kér. Kellett valaki, akiben megbízhat, és Bánáti értelemszerűen nem állt rendelkezésre. Valami barátfélére volt szükség.

Ezért indult a Broomsleigh Street felé, egy vörös téglás házsor sarkán álló házhoz, amelyben az Adams Titkárnő-közvetítő működött. Itt dolgozott Genevieve Adams, egy kicsiny, szögletes, a szabályokra fittyet hányó nő, aki immár két évtizede egy megbízható utazóórához hasonlatosan, határozott, egyszerű és átlátható módon közvetítette a hatalmasok életét megszervező titkárnőket. Ugyanolyan lelkiismeretesen irányította egy püspök hivatalát meg egy iparmágnás titkárságát; továbbá két magas rangú bíró is képtelen lett volna tovább tevékenykedni Miss Adams mágikus határidőnaplója nélkül. Egyik végül a törvényhozás lordjai közé is bekerült, és ott is öt évig foglalkoztatta Miss Adamset, mielőtt egy állami rendezvényen leesett a lováról, ami sajnálatos módon véget vetett a pályafutásának. Ekkor a végrendelet értelmében a ló nyugdíjas éveinek felügyelete is Miss Adamsre hárult, míg a jószág is vissza nem tért teremtőjéhez. Miss Adams jelenleg a saját mércéje szerint megfelelő színvonalon képzett titkárnők közvetítésével foglalkozott, és nemcsak az olyan angol lányok találtak nála menedéket, akiknek családja nem helyeselte a fiatal nők taníttatását és munkavállalását, hanem egészen frissen az országba érkezett menekültek is.

Élete során valahol aztán – de hogy pontosan honnan, azt senki sem tudta, bár számos pletyka keringett a londoni rendőrségről és a West End-i színházak hátsó helyiségeiről is mint forrásról – Miss Adams szert tett egy üzlettársra is, az azonban minden képzeletet felülmúlóan nem hasonlított rá.

Rose Jeremy tenyeres-talpas, erős nő volt, sűrű, göndör, barna hajkoronája nemrég kezdett őszülni. Ha volt is bármilyen vallásos meggyőződése, az egészen egyedi lehetett. Valakit gyászolt, igen módszeresen, ami abban nyilvánult meg, hogy egyedül bámult ki az utcára néző ablakon, de sosem beszélt róla, miféle emlékek vagy kinek a hiánya miatt mereng el ilyenkor. Gyászában (ahogy általában az életében is) egyenes volt, és semmi miatt nem szégyenkezett. Mrs. Jeremyhez lehetett fordulni minden olyasmivel, ami Miss Adamsnek túl esendő lett volna. Tudott titkokat és gyámolított szerelmeket, és ha a helyzet úgy kívánta, kidobta a nem kívánt szeretőket is. Susanna látta is egyszer ilyen helyzetben, először udvariasan, majd határozottabban cselekedni. A nyakon ragadott és az ajtóhoz vitt fiatalember lába szinte nem is ért földet a nappali és az ajtó között. Azt beszélték, hogy Mrs. Jeremy rendszeresen nyert kocsmai szkanderbajnokságokat, hogy kitüntetést kapott a háborúban tanúsított bátorságáért, és hogy a Jeremy egykor nem a vezetékneve volt. Egyáltalán nem számított, igaz-e ezek közül bármi is. Miss Adams segített munkát találni, és nem volt olyan hivatali útvesztő, bonyolult szabályzati, zavaros etikettbeli probléma, amelyet idővel ne bogozott volna ki. De Mrs. Jeremy választ tudott adni az olyan kérdésekre is, amelyekről az ember azt sem tudta, hogyan tegye fel, és ha rajta múlott, semmiféle rossz nem diadalmaskodhatott, legyen az akármilyen triviális vagy általánosan elfogadott dolog.

Mivel Susanna itt végzett, és korábban itt is lakott (a közvetítőiroda a felsőbb emeleteken szállást is nyújtott a hajadon növendékeknek), bármikor jöhetett, még kulcsa is volt, de a házirend kimondta, hogy ha valaki vendéggel érkezik, csöngetnie kell. A férfi vendégeket elvileg semmilyen körülmények között nem volt szabad fogadni, bár ez a szabály szigorúan véve csak azon férfiakra vonatkozott, akiket nem csupán látogatóként kívántak a bentlakók felvinni. Susanna úgy gondolta, Miki nem is annyira vendég, mint rossz helyre kézbesített csomag, vagy egy különösen riasztó külsejű háziállat, és neki kell rá vigyáznia – de akárhogy is, most kötelező csöngetnie. Megnyomta a gombot, és Mrs. Jeremy rövidesen ajtót is nyitott. Egy pillanatra sem halványuló mosollyal végigmérte a férfit, a sötét cipőjét és barázdált arcát, azt a közelebbről meg nem határozott domborodást a bal hónaljánál, meg valami mást is a térde alatt, végül tekintete a bütykös kézre siklott.

– Igen? – szólalt meg aztán.

– Velem jött – felelte Susanna. – Ártalmatlan. – A kijelentés egészen abszurd volt, de Susanna biztosan hitte, hogy ebben a helyzetben mégis igaz.

– Miki vagyok – mutatkozott be Miki, Susanna pedig a vállára tette a kezét, mielőtt azt is hozzátehette volna, hogy profi gyilkos, és most új munkát keres, és hogy Susannában Istentől jött jelet lát.

Mrs. Jeremy barna szeme végigszaladt rajta is, és Mikin is, felmérte a távolságot köztük, kétségeket vagy elrejtett rémületet keresett Susanna arcán. De végül csak sóhajtott:

– Árvák és otthontalanok, ugye?

– Igen – bólintott Susanna, és örült, hogy hangosan kimondta valaki. – Árvák és otthontalanok.

A telefonközpontot a Körönd főépületének nyugati oldalán reggel hat és éjfél között a Házőrző Szekció felügyelte, utána pedig az éjszakás tiszt volt ügyeletben. A Kontrollhoz közvetlenül bekötött vonal fontos kivételével, amely a minisztériummal, háború idején pedig a Downing Streettel jelentett közvetlen kapcsolatot, a Köröndre érkező és onnan kimenő telefonhívások mind áthaladtak ezen a helyiségen. Válságban (és az elmúlt évtizedben a kelleténél több ilyen több akadt, Szueztől Kubáig, meg ami a kettő között volt) akár tucatnyi diszpécser is dolgozhatott a központban. De általában csak négyen szoktak.

A napló tanúsága szerint egy óra után öt perccel Lily Rippon fogadott egy hívást az egyik olyan számon, amelyet a posta előzékenyen kizárólag a Körönd használatára tartott fenn, de még a saját belső telefonkönyveiben is egy észak-angliai vállalkozásként szerepeltetett.

– Anderson Kft.!

– Mrs. Kemppel kell beszélnem – mondta egy női hang. – Egy barátunkról van szó.

– Rögtön kapcsolom – felelte Lily. – Kérem, adja meg a számát, ha esetleg megszakadna a vonal. – Felírta a bemondott számot, amely a nő azonosítója lesz, már ha tartja magát a protokollhoz, és a nyilvántartásban kikereshető belőle a valódi neve és címe. Aztán kikapcsolta a mikrofonját, és belső vonalra váltott. Kemp: a Szekció vezetője. Barátunk: lehetséges orosz érintettség.

– Mrs. McCraig? – köszönt be. – Önt keresik. A Kórusvonalon.

A Házőrzők fura köztes helyet foglaltak el a Köröndön. Elvileg semmiféle hírszerző tevékenységet nem végeztek, és az elképzelés szerint egy szinten voltak a Bankszekcióval, ahová a terepen már nem használható, de tervezésre vagy felügyeletre is alkalmatlan ügynököket parkoltatták a nyugdíjazásukig. Főleg nők dolgoztak itt, akik a háború alatt húztak egyenruhát, és aztán lélekben soha nem is vették le, vagy a lányaik. Olyan munkát végeztek, amelyet a Körönd hierarchiájának forróbb vérű tagjai általában észre sem vettek: a Házőrzők nézték ki, vásárolták meg és alakíttatták át a rejteklakásnak alkalmas angliai ingatlanokat. Ők szerezték be a repülőjegyeket, az általános használatra szánt járműveket és a részletes térképeket, és tartották fenn azt a képtelen raktárat is Elthamben, ahol sok más egyéb mellett valamennyi európai ország minden telefonkönyve is megtalálható volt. Emellett a Házőrzők reszortja volt a Körönd épületébe és a nagykövetségekre szánt irodai munkaerő toborzása és első körös ellenőrzése, és később is ők tartották szemmel az így felvett személyzetet is, nehogy rossz útra tévedjenek – vagy inkább annak reményében, ha azok esetleg munkájuk során bármi olyasmit tapasztalnának, amiben csak halványan is más szolgálatok keze nyoma tűnhet fel.

A Házőrzők vezetője tehát gyakorlatban nemcsak a Körönd éjjeli működését felügyelte, és hadakozott nap mint nap az államkincstár fösvénységével, hanem de facto a világ egyik legnagyobb egységes passzív állambiztonsági hálózatát is irányította. A Kórusvonal a legkevésbé sem volt központi jelentőségű, de időről időre mégis feltétlenül szükségesnek bizonyult egy-egy akció elején vagy végén.

– Kapcsolja! – mondta Millie McCraig. – De maradjon a vonalban, és jegyzeteljen!

Néhány perccel később kifordult az irodájából, és felbaktatott a lépcsőn, kezében egy tálcán a csillogó-villogó konyhai teáskannából kitöltött teával. További tíz perc elmúltával visszajött, és kiadott egy sor utasítást. Az első, hogy Lily további rendelkezésig kavarja el a jegyzeteit, aztán menjen nyugodtan haza. McCraig azt is Lily értésére adta, hogy az utasítás egyenesen Kontrolltól származik. Emellett kért még egy rendelkezésre álló rejteklakást a londoni körzetben, előkészítve egy lakó és egy pesztra számára. Aztán visszament az irodájába, és felhívta Oliver Mendelt, aki nemrég tért vissza a Scotland Yard Különleges Osztályához, miután valami közelebbről meg nem határozott „vadonban” töltött némi időt, és udvariasan megkérte, hogy menjen a Broomsleigh Streetre, de sietve.

– Mennyire sietve? – érdeklődött Mendel.

– Ideális esetben úgy, hogy már egy órája ott legyen – válaszolta Millie McCraig. – De ha az nem megy, akkor most rögtön.

– Rendben – mondta Kontroll az irodájában, az ötödik emeleten. Még nem telt el elég idő az évből, hogy túlságosan meleg legyen a puritán helyiségben, tehát csípősen hűvös volt, Kontroll pedig vékony kötött kardigánt viselt, amely valahogy mégsem rejtette el a kilógó bordáit. Ahogy elfordította a fejét, a szemüvegén megcsillant az asztali lámpa fénye, és ettől valahogy minden más vonása eltűnt. – Kell. De nekem kell, senki másnak, érti? Senki másnak! A Körönd összes többi dolgozója előtt úgy kell tűnnie, hogy csak egy újabb harmadosztályú érdekeltség bukkant fel. És lehet, hogy a végén kiderül, így is van. Általános tájékoztatásul: egy szövetséges szolgálat perzselte meg, és túl ügyetlen, hogy visszaépüljön. Vagy talán kicsit a nyilvánosság előtt is történt, és végleg leírták. Alacsony szintű forrás, jóformán meg sem éri a ráfordított időnket. Kódnévnek… válasszanak valakit a Gilbert–Sullivan figurák közül. Frederick. Marmaduke. Stanley. Úgy iktassa a papírokat, mintha lenne jobb dolga is. Rendesen írja be a listába Sarrattba, de nem küldjük el, amíg én nem mondom.

Millie McCraig bólintott.

– Kell majd neki pesztra.

– Tom Lake az utazásiaktól. Hívja be Brixtonból, szóljon neki, hogy én mondtam. Mondja azt, hogy büntetésből kapja a feladatot, és hogy ezt másoknak is terjessze. Megsértett barbár ateizmusával. Egyébként ateista?

– Nem tudom. Valószínűleg.

– Hát, ha nem az, akkor kenetteljes kegyessége sért. Nem akarja leírni?

– Nincs rá szükség, köszönöm.

– És még egy: Smiley-t akarom.

– Behívom Sam Collinst.

– Én Amadeust kérem, maga meg Clementit ajánlgatja! Nem, Millie, Collins nem jó. Sem Collins, sem Haydon, sem Esterhase, sem az a szerencsétlen Alleline. És Bobby Maston sem, vagy a Kutya és Kacsa pultosa. George Smiley! – Bosszankodva legyintett szinte átlátszó kezével, mintha elege lenne már a nő engedetlenségéből. – Smiley. Intézze el!

– Ugye tudja, hogy nem hívhatja vissza csak úgy?

– Nem hívom vissza. Magát utasítom, hogy hozza vissza. – A szemüveg mögül undok, mindentudó tekintet meredt Millie szemébe.

– Nem fogja egyből otthagyni az életét, csak azért, mert én erre kérem.

Ez sajnos így is volt. Tavaly, egy sötét őszi délelőtt, a sok-sok rémes dolog után, Millie rászánta magát, és egyszerű vallásos elveit sutba dobva azt javasolta Smiley-nak, egyszerűen pakoljanak össze, és szökjenek el ketten, tűnjenek el örökre. Mehetnének Új-Zélandra, mondta, ott él a nővére a saját farmján. Smiley igen udvariasan válaszolt.

– Gondolom. De felteszem, maga meg tudja nekem szerezni úgy egy hétre. Vagy akár csak negyvennyolc órára. Nem tudja?

Millie tudta, hogy nemet kellene mondania, és békén hagyni George-ot.

– De – sóhajtotta helyette.

A közelmúlt nagy viharai után a Körönd kisebb fénykorát élte. Kontroll meggyőződése, hogy türelemmel kell értesüléseket szerezni, nem az intervencionalista amerikai módon, Hruscsov és Kennedy tevékenységének fényében bölcsebbnek tűnt. És ha egyesek (azaz Bill Haydon) több akcióra vágytak, hát megtalálhatják a módját anélkül is, hogy az egész világot felforgatnák.

Maga Haydon átadta a kairói irodát Percy Alleline-nak. Senki sem tudta, ezután hová helyezik. Venezuelába, jelentette ki nagy meggyőződéssel Roddy Martindale, italt fog csempészni Kubába, és hálózatokat kiépíteni Caracastól Reciféig. Badarság, vágta rá Brookes: most már biztosan Addis-Abebába megy, a szovjetek nagyon nézegetik maguknak Afrikát. Amikor nekiszegezték a kérdést, Haydon azt felelte, hogy neki mindkettő megfelel, amíg talál festővásznat, nőket és bort, és ebből a bölcsebb hallgatók rögtön le is vonták a következtetést, hogy egyik feltételezés sem helyes.

Na és Smiley állása, érdeklődtek, nem azt fogja megkapni? Még nem; hacsak nem; na de ki más; és ugyan miért ne? Tucatnyi hasonló kérdés és spekuláció táplálta a St. James-i szürke pletykákat a hal és a brandy között, de tisztábban senki sem látott tőlük.

Előző év augusztusában, majdnem pont a fal építésének évfordulóján, egy magas rangú, mindenhez kiváló hozzáféréssel bíró szovjet katonatiszt felajánlotta titkos szolgálatait Nagy-Britanniának a tisztesség és az észtek szabadsága jegyében. Első terméke egy értékelés volt a balti hajóépítők kapacitásáról és a légierő hatótávolságáról az Atlanti-óceán északi részén, amitől elájult az egész admiralitás. Kontroll négy különböző – moszkvai, leningrádi és rigai – forrásként vezette be Vlagyimir tábornokot, és mindnek külön pénzügyi forrásokat és kommunikációs vonalakat jelölt ki, mint egy anyamedve, aki az orrukig a hóba temeti a bocsait.

Úgy tűnt, egy hónappal később a sors egyensúlyba hozza a dolgokat, amikor lebukott Belgrádban a hálózat, amelyet Jim Prideaux állított fel ’57-ben. Beszélték, hogy a szovjeteknél új seprű állt szolgálatba: hideg, kiművelt elme, a Kreml hírszerzésének különböző szálait fogja össze – de hát beszélni mindig beszéltek mindenfélét. Igazából inkább úgy tűnt, mintha egyszerű gondatlanság lett volna a szerbeknél. A hálózat nem sok mindennel szolgált ’61 óta, és amúgy is volt már szó róla, hogy zárják le a műveletet.

Ezután két héttel a Köröndön ismét jól mentek a dolgok: egy csehszlovák kereskedelmi delegáció Franciaországban meglátogatott egy ünnepelt nyilvánosházat, és különleges alapossággal buktatták le magukat a párizsi rezidens orra előtt.

– Megszervezni se tudtam volna jobban! – jelentette ki a rezidens. – Rohadt nagy szerencsém volt, meg maguknak is. – Kért és kapott is egy csapat csehül beszélő inkvizítort, hogy helyben kihallgathassa őket, és támogatást a dugipénzből a helyzet további kiaknázáshoz. Felderengtek előttük a vasfüggöny mögötti gazdaság titkai, aztán egyre jobban ki is tisztult a kép.

Az üröm az örömben Hans-Dieter Mundt volt: magas rangú Stasi-tiszt, mélységesen titkos köröndi érdekeltség, és mindenki szerint igazi, vérbeli szemétláda, aki személyesen volt felelős Alec Leamas és Liz Gold haláláért októberben, amikor sötét fordulatot vett az év.

Kontroll szándéka az volt, hogy Smiley irányítsa majd Mundtot a keletnémet apparátuson belül, de a hónap végére nyilvánvalóvá vált, hogy mást kell kitalálni. Mivel az volt a kiindulópont, hogy senki mást nem akar beavatni, Kontrollnak el kellett döntenie, hogy Peter Guillamet bízza meg Mundt felügyeletével, vagy ő maga vállalja. Csakhogy Kontroll még mindig forrófejű tacskónak tekintette Guillamet, aki túlságosan is bele volt bolondulva a háborús évek Köröndjének nagy mitológiájába. Huszonkilenc évesen jóformán még gyerek. És nagyon szerette Alec Leamast, tehát gyűlölte Mundtot.

– És ha megkérném erre, Peter… Mit gondol? – mélázott Kontroll az irodájában egy héttel a Guy Fawkes-nap után. – Mit szólna hozzá?

– Nem örülnék – felelte Guillam. – De attól persze megcsinálnám.

– Persze hogy megcsinálná. De mi lenne az elszólásokkal?

– Mi lenne velük?

– Mert, tudja, nem kéne sok. Egy rossz szó, és Mundt megy is a vágóhídra. Odaát nem nagyon törődnek holmi bizonyítékokkal, bármit is állított Fiedler. Minden a lojalitáson áll vagy bukik. Elég egy-két megfelelő elszólás, és máris igazságot szolgáltathatna Alecnek.

– De hát mi nem az igazságszolgáltatással foglalkozunk, igaz? – nézett rá Guillam. – Az egy másik osztály feladata.

E megkérdőjelezhető ígéretéért Guillam meg is kapta a Causse-Bergen Nemzetközi Szőrmekereskedelmi Vállalat igazgatói székét: a kikezdhetetlen fedőcég irodái a Spree nyomasztóbb partján működtek.

Egyiptomban, Lengyelországban, Japánban vígan működtek a hálózatok, szállították is folyamatosan az anyagokat. Talán fent, az ötödik emeleti elefántcsonttornyában Kontroll még mindig az ’59-es Zsebkés-művelet rettenetes végén kesergett, de ezzel egyedül maradt. A hírszerzők munkája, legalábbis ahogy a terepen dolgozó, operatív ügynökök szokták egymásnak mondogatni némi büszkeséggel, nem valami biztonságos szalonbéli szórakozás. Nem azért dolgoznak itt, mert el akarják kerülni a kockázatot.

Arról, hogy mi történt Alec Leamasszel alig néhány hónapja, egy lélek sem beszélt. És ha Peter Guillam történetesen kiült a Parliament Hillre egy komor éjszakán, és kilocsolt a város tulajdonát képező gyepre fél üveg skót whiskyt, majd a maradékot tisztelegve emelte a Postatorony és a Szent Pál-katedrális irányába, hát oda se bagózott rá senki. Ha Jim Prideaux a jeges szélben a prágai Károly híd korlátjára könyökölve a folyót kémlelte, és egy óvatos varjúnak elénekelte az ’Anne-Marie’-t, a francia idegenlégió egyik hadtestének indulóját, még a Státní Bezpečnost, a csehszlovák titkosrendőrség sem tudott ebből semmilyen következtetést levonni – bár az biztos, hogy jelentés készült róla.

Nem sokkal a Kontrollal folytatott megbeszélése után Millie McCraig kilépett a Köröndről az Edward Herceg Színház művészbejárója melletti keskeny garázshoz, ahol az autójával parkolni szokott. Az elmúlt télen egyszer magában ő is elbúcsúzott Alec Leamastől, de ehhez nem volt szüksége külön helyszínre vagy bármilyen szertartásra. Valamikor karácsony és szilveszter között, boltba menet vagy a néhai férjének irodáját takarítva (nem őrizgette ő, csak nem űzte még ki belőle a démonokat, és egy nap hamarosan komolyan, de komolyan elkezdi kipakolni), egyszerűen hozzátette Alecet is az elesettekről vezetett saját listájához, felvéste a nevét egy csak az ő számára létező falra, aztán ostoba marhának nevezte magában. Ha az ember titkos katonák házvezetésével foglalkozik, a titkos temetésekkel is együtt kell élnie.

Beült az autóba, és Oxfordnak vette az irányt. A nap éles téli fénnyel vonta be a boltok kirakatait és az úton a kátyúkat. Megmagyarázhatatlan módon a világ a halál dacára is ment tovább.

A Broomsleigh Streeten Susanna Miki ujjait figyelte. Megteáztak, volt teasütemény is (ez is jelezte Miss Adams engedékenységét, mert nála a teasütemény általában csak a tízóraihoz járt), és mivel Miki igen vallásos kedvében volt, többet beszéltek Istenről, mint az szigorúan véve kényelmes lett volna. Aztán a házi koszt témájára tértek át, és végül a krikettre, amelyet illetően Miki udvarias értetlenséget tanúsított, bár hajlandó volt meghallgatni a többieket. De aztán nem lehetett tovább húzni az időt. Miki lehunyta a szemét, és úgy tűnt, kész akár a végtelenségig várni. A csendben Susanna arra lett figyelmes, hogy nem tudja levenni a szemét a férfi körmeiről. A kemény munkában megkérgesedett kezével ellentétben a körmei ápoltak, rózsaszínűek voltak, de úgy görbültek rá az ujjak végére, mint valami modern francia autó buborékszerű szélvédője.

Susanna hallotta, hogy nyílik a bejárati ajtó, és egy női hang szól be tudatni, hogy megjött.

– Szerintem megkapom – mondta. – Tetszettem nekik, tudom, hogy tetszettem. Csak a gyorsírás aggaszt, tudna valaki segíteni átnézni? – Ekkor lépett be a helyiségbe, és addig lépegetett oldalvást, míg már ott állt Miki mögött. Magas nő volt, széles vállú, mint egy úszó. – Mert szerintem van, amit nem jól jegyeztem meg, én nem t’om az összes Pitman-rövidítést fejben tartani, Miss Adams!

– Ne aggódjon, Sally! – felelte egy férfihang. – Nem hinném, hogy ez gondot okozna. Manapság nem is nagyon van rá szükség, bár rákérdezni azért rákérdeznek. – És most belépett az ajtón a hang gazdája is: alacsony pasas kék öltönyben, arca vékony, ritkás, őszülő haja túlságosan is rövid. Susannának az jutott eszébe, úgy néz ki, mint egy profi sirató. – Oliver Mendel felügyelő vagyok – jelentette be úgy általában a helyiségnek. – A hölgy pedig az őrmesterem, Sally Roberts. Üdvözöljük Londonban, Mr. Bortnik, és megköszönjük, ha most ott marad mozdulatlanul, ahol van.

Sally Roberts jobb kezével átnyúlt Miki mellkasa felett keresztben, mint egy biztonsági öv, feje bal oldala finoman hozzá is ért a ferfiéhoz. Másik kezét Miki bal vállán nyugtatta, vagy talán a nyakán.

– Örvendek, Miki. Ön nős? Ne aggódjon, nem az erényére pályázom. Úgy, úgy, szépen, nyugodtan! – A keze becsusszant a kabát alá a fegyverért, amelyet nem emelt el a férfi mellkasától, így a pisztoly csöve végig Miki törzsén maradt. Amikor a kulcscsontjáig elhúzta, a vállát megkerülve zsebre vágta. – No, és van még bármi, amire oda kellene figyelnem, vagy jók vagyunk így?

– A bal bokáján – szólalt meg Rose Jeremy, Sally pedig figyelte, ahogy Miki elővesz egy rövid, széles pengéjű kést a tokjával együtt, és leteszi a teasütemény mellé.

– Jó fiú! – bólintott Sally, és a kabátja másik zsebébe süllyesztette. – Ennyi?

Miki bólintott.

– Azért nézze meg! – utasította Mendel, de Sally már megkezdte a motozást. Mendel Susannához fordult: – No, magának meg aztán jó kis napja van! – És mintha évszázadok óta először történne, Susanna erre elnevette magát. Hasból induló kacaj volt, a boszorkányok nevetnek így, nem a háziasszonyok; az anyja erre is csak sóhajtott volna egyet. Látta, hogy Sally Roberts figyeli.

– Mi az?

– Csak nem tudja, maga sírva fakad-e mindjárt – mondta Mendel. – Az is érhető lenne.

Susanna érezte, hogy megvonja a vállát.

– Nem fogok – jelentette ki, és látta, hogy Roberts ajka meggörbül, de nem mosolyog.

Kimentek. Későre járt, de elég sokan jöttek-mentek az utcában. Két pasas a kerítést javította szemben, a furgonjukon a vastag kosz alatti felirat „javítást és dekorációs munkákat” ígért. Néhány házzal lejjebb egy idegen férfi bütykölt valamit egy felhajtott motorháztető alatt, a másik oldalon meg ketten a fekete viktoriánus utcai lámpákban cserélték az izzókat. A kerítésnél dolgozó munkások integettek, és átballagtak hozzájuk az úton.

– Pont jó az idő ehhez – jegyezte meg nekik Mendel.

– Ne aggódjon, úgy hallom, később majd esni fog – felelte az egyik. Mintha régi barátok lennének.

Sally Roberts előzékenyen a furgonhoz kísérte Mikit.

– Jól van – bökött a saját kocsijára Mendel. – Akkor irány nyugat!

Beültek és elindultak – ahogy Susanna kicsit számított is rá, egyenesen kelet felé.

George Smiley felmondólevele a Köröndre épp csak elég hosszú volt, és a szenvtelenségig szakmai. A közelmúlt eseményei okán nem érzi úgy, írta, hogy példaszerű lenne a munkája (Leamast vagy a Mázli műveletet nem említette név szerint), és úgy véli, távozása valamennyi félnek előnyére válna. Alig várja, hogy több időt tölthessen Ann-nel, és mindig is szeretett volna egy évtizedet rászánni az életéből a germanisztikai kutatásaira, meg hát ha az ember elér egy bizonyos kort, satöbbi, satöbbi. Sajnálattal nyújtja be, és a levélből ki is érződött, hogy valóban így van. Kontroll január vége felé válaszolt, személyes megjegyzés nélkül, és meg is volt a dolog. Szomorú lezárása egy legendás pályafutásnak, de a hibákért meg kell fizetni. Ha a Cambridge körönd kövei vádlón mutattak rá, hát talán igazuk is volt. Valakinek el kell vinnie a balhét.

Smiley addig mintha ködfoltként mozgott volna Lady Ann elegáns köreiben, de így munkanélküliként kezdett úgy tűnni, talán mégis van valaki a ködben. Nem épp egy fényűző életet élő személy, nem is jó táncos vagy ügyes kardforgató, de azért legalább egy nyájas, intelligens férfi, akinek oly száraz a humora, hogy könnyű unalmasnak nézni (sokan nézték is). De ha annak hiszi az ember, beszélték ezen a télen, hát akkor csak magát okolhatja.

Ann unokatestvérei közt szárnyra kapott a szóbeszéd, hogy bár Smiley utóbbi éveit valóban az államkincstár valami elborzasztó módon megbonyolított alosztályán töltötte a tejből befolyható jövedelmet vagy a szardínia exportértékét számolgatva, ’44-ben azért rövid ideig valami szinte vakmerő dolgot csinált. Ezt ő tagadta, de George nyilván tagadja az ilyesmit. És miután tagadta, egészen véletlenül, egy verőfényes napon, délben, sikerült behúzni egy céllövő versenybe Ann bácsikájának családi kúriájánál, a tiszafasoron: üres gyömbérsörös üvegekre lőttek tíz méterről. Smiley mindösszesen egy palackot talált el, de olyan jókedvvel és nyilvánvaló elképedéssel, hogy a nézők azt gondolták, lelőhette volna ő mindet szép sorjában, csak nem akart hivalkodni.