Dr. Szabó Csaba

ELPAZAROLT ORVOSTUDOMÁNY

Hiteltelen kutatók,
megbízhatatlan kísérletek

részlet

CORVINA

© Dr. Szabó Csaba, 2024

A kötetet tervezte: Karcagi Klára

Kiadja 2024-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

ISBN 978 963 13 7051 5

Édesanyámnak és szerető családomnak,
Anitának, Lilinek és Marcinak

Tartalom

Előszó

A KUTATÓK ÉLETE

1. Hogyan lesz valaki kutatóorvos?

2. Miért választja valaki a kutatói pályát?

3. Milyen nyomás nehezedik a kutatókra?

4. A munka és a magánélet egyensúlya

5. Agyelszívás

6. Alternatív karrierlehetőségek

KÉSHEGYRE MENŐ VERSENY A KUTATÁSI PÉNZEKÉRT

7. Pénz beszél, kutya ugat

8. Kutatási pályázatok elkészítése és benyújtása

9. Pályázati Szekciók, pályázati bírálatok

A TUDOMÁNY MŰVELÉSE: A HIPOTÉZISTŐL A PUBLIKÁLÁSIG

10. Kísérleti modellek

11. Hipotézisalkotás, hipotézisértelmezés

12. A reprodukálhatatlansági válság

13. A kutatási anyagok és vegyszerek megbízhatatlansága

14. Vétlen hibákból és kontárkodásból eredő megbízhatatlanság

15. Statisztikai bűvészkedések

TUDOMÁNYOS CSALÁS, TUDOMÁNYOS CSALÓK

16. Kiemelt esetek

17. A tudományos csalás könnyen felderíthető módszerei

18. A szándékos csalás mértéke a tudományos szakirodalomban

19. A tudományos kötelességszegés pszichológiai vonatkozásai

A TUDOMÁNYOS PUBLIKÁCIÓS RENDSZER HIBÁI

20. A kézirat benyújtásától a publikálásig

21. „Valódi” folyóiratok

22. Ragadozó folyóiratok, eltérített folyóiratok, álfolyóiratok

23. „Gyere, dolgozz a lámpagyárban”: hamis publikációkat gyártó bűnszövetkezetek

24. Plágium, kriptomnézia, idézési torzítás

25. Konferenciák és kamuferenciák

26. Közlemények visszavonása

27. Hogyan kell tudományos cikket olvasni?

HOGYAN TOVÁBB?

28. Kinek a dolga (lenne) rendet tartani?

29. A tudományos kötelességszegés mint büntetőjogi kategória

30. Hagyományos megoldások

31. Felhívás valódi reformokra

Utószó

Függelék

Jegyzetek

ELŐSZÓ

Közel húsz évvel ezelőtt John Ioannidis amerikai biostatisztikus a következő címmel közölt egy cikket: Miért nem igaz a legtöbb publikáció?1 Ioannidis professzor szerint a publikált tudományos irodalom nagy része téves, vagyis mások által nem megismételhető. Ioannidis professzor véleményét komolyan kell venni. Ő ugyanis az egyik vezető szakértője annak a tudományterületnek, amelyet „a tudományról szóló tudománynak” szoktak nevezni. Egész tudományos munkássága olyan területekre fókuszál, mint kísérletek tervezése, biostatisztikai analízis, publikációs szokások, tudományos közlemények szerzősége, vagy a tudományos közlemények idézése más közleményekben. Amikor „publikációkról” ír, az orvosbiológiai tudományos irodalomra gondol: eredeti közlemények és áttekintő cikkek hatalmas tömegéről. Arról az információhalmazról, amelyet mindenki napi szinten használ: az összes orvosbiológiai kutató, de emellett nagyon sok praktizáló orvos is.

Gigantikus mennyiségű szakirodalomról beszélünk: a PubMed, az orvosbiológiai irodalom egyik legnagyobb adatbázisa több mint 35 millió közleményt tartalmaz; egy hasonló, európai adatbázis (Europe PMC) több mint 42 millió közleményt, kongresszusi kivonatot és szabadalmat. Az adatbázis évente körülbelül 1 millió új cikkel bővül. Ennek a hatalmas irodalomnak különféle, gondosan kiválogatott részei jelentik a kiindulópontot minden olyan kutató számára, aki valamilyen új kutatásba kíván belevágni; ez az irodalom adja az új gyógyszerek felfedezésének és fejlesztésének tudományos alapjait; de azt az információforrást is, amely alapján egy orvos megtudhatja, hogy valamilyen gyógyszer vagy orvosi eljárás igazoltan hatásos-e, vagy netán káros. Ha ezek az alapinformációk hibásak vagy megbízhatatlanok, hogyan alapozhatna rájuk bárki is bármilyen további értelmes kutatást?

Az alapkutatás minden orvosbiológiai tudomány alapja. Ezt a fajta kutatást többnyire kutatólaboratóriumokban végzik, például Petri-csészében tenyésztett sejtek vagy különböző betegségek állatmodelljei segítségével. Ezekkel a modellrendszerekkel vizsgáljuk, hogyan működnek alapvető biológiai folyamatok – például hogyan válnak a sejtek rákossá, vagy például azt, hogyan hatnak egymásra az agy vagy az immunrendszer különböző sejtjei. A kutatások egy része különféle, az orvostudományban hasznosítható koncepciókat vagy úgynevezett gyógyszercélpontokat eredményez, amelyek új gyógyszerek tervezésének alapját képezhetik, amelyek – ha minden jól megy – később a betegek számára elérhetővé válnak. De mi lenne akkor, ha netán kiderülne, hogy az orvosbiológiai szakirodalomban nem lehet megbízni? Ez egy olyan tabutéma, amelyről nagyon sokan még csak beszélni sem mernek. Azok a kevesek, akik nem dugják homokba a fejüket, és megpróbálnak szembenézni a realitásokkal, kicsit szégyenlősen úgy hívják a problémát, hogy „reprodukálhatósági válság”.

A válság nagyságrendjét egészen a közelmúltig nem vizsgálták rendszeresen. És amikor ez végre megtörtént, a tények mindenkit elképesztettek. 2011-ben a német Bayer gyógyszeripari óriásvállalat kutatói azzal a hírrel keltettek feltűnést, hogy az általuk átvett 67 preklinikai, vagyis orvosbiológiai laboratóriumban végzett kísérletekről szóló tudományos publikáció 75-80%-át nem tudták megismételni.22012-ben az Amgen amerikai biotechnológiai cég hematológiai és onkológiai részlege kiválasztott 53 olyan, rákkutatás témájú közleményt, amelyek vezető tudományos folyóiratokban jelentek meg, és megpróbálták azokat saját laborjukban megismételni, vagyis reprodukálni. Az esetek 89%-ában nem sikerült ez a replikáció.3 Ezt követően több szisztematikus reprodukálhatósági projekt indult. A „Rákbiológiai Reprodukálhatósági Projekt” 53, viszonylag friss, úgynevezett „nagy hatású” rákbiológiai cikkből válogatott ki egy csokor fontos kísérletet. Bár a replikáció során ugyanazokat az anyagokat és módszereket használták, mint amelyek az eredeti cikkben szerepeltek, a publikált eredmények 66%-át nem tudták megismételni.4 Jelenleg több más replikációs projekt is folyamatban van; az eddigi eredmények nem tűnnek túl biztatónak.

Az már önmagában is elég nagy baj, hogy a kutatók nem tudják reprodukálni más kutatók eredményeit. De a gond ennél sokkal nagyobb. Kiderült ugyanis, hogy a legtöbb kutató gyakran még a saját adatait sem tudja reprodukálni. 2016-ban a tekintélyes tudományos folyóirat, a Nature közzétette saját anonim felmérésének eredményét, amit több mint 1500 kutató válaszai alapján készítettek el.5 A biológia és az orvostudomány területén dolgozó válaszadók 65-75%-a nyilatkozta azt, hogy képtelen reprodukálni mások által közzétett adatokat, 50-60%-a pedig azt is elismerte, hogy a saját korábbi kutatási eredményeinek reprodukálásával is gondjai vannak.6

A fentiek következményei nagyon ijesztőek: úgy tűnik tehát, az orvosbiológiai szakirodalom nagy része megbízhatatlan. Ez a könyv megpróbálja kideríteni, milyen folyamatok és problémák állnak a dolog hátterében. A kötet kitér néhány megkérdőjelezhető, de meglehetősen általánosan elfogadott kutatási gyakorlatra (mint például a kísérletek tervezésének különféle problémái, valamint a szelektív publikálás, ami azt jelenti, hogy a kutatási eredmények egy része a fiókban marad – többnyire azok az eredmények, ahol nem találtak hatást, vagy ami nem vág össze egy sor másik, korábbi eredménnyel). A kutatásban használt módszerek és kísérleti reagensek megbízhatatlanságával kapcsolatos problémákra is ki fogok térni. A megkérdőjelezhető – de ugyancsak meglehetősen általánosan alkalmazott – statisztikai gyakorlatok (mint például a kiugró értékek kizárása és az úgynevezett „p-hekkelés”) szintén szóba kerülnek. Ez a könyv el fogja vezetni az olvasót a tudományos eredmények úgynevezett „kézi korrekciója”, a szándékos adatmanipuláció és a tudományos hamisítás sötét világába is, beleértve a csalás legmélyebb bugyraiba, az úgynevezett tudományosközlemény-gyárakba, ahol komplett tudományos publikációkat generálnak a számítógépen – szó szerint a semmiből – a fizető ügyfelek számára.

Fontos, hogy azt is megvizsgáljuk, mi zajlik a színfalak mögött, mi késztet egyes kutatókat arra, hogy tisztességtelen módszerekhez folyamodjanak? A nyilvánosság nagy része nincs tisztában azzal a hatalmas nyomással és visszájára fordult ösztönzőkkel, amelyekkel sokan szembesülnek azok közül, akik orvosbiológiai kutatásban próbálnak karriert építeni. A könyv megvizsgálja a tudományos laboratórium különböző szintjein dolgozó emberek felelősségét, és bemutatja azt a hatalmas nyomást is, amelyet az orvosbiológiai tudományos ökoszisztéma különböző tagjai: a tudományos intézmények, a kutatási támogatást nyújtó ügynökségek és a tudományos közlemények kiadói tesznek minden kutató hátára.

A kötet bemutatja a tudományos adatdetektívek világát is. Hivatalosakat, mint például az Amerikai Nemzeti Egészségügyi Intézetek (NIH) Tudományos Integritás Hivatalát (OSI), valamint nem hivatalosakat: elkötelezett magándetektíveket, akik a tudományos csalók azonosítására és leleplezésére fordítják idejüket – sokszor névtelenül és nagyon gyakran a pereskedés árnyékában.

Winston Churchill egyszer azt mondta: „A demokrácia a lehetséges legrosszabb kormányzati forma – ha nem vesszük figyelembe az összes többit, amit eddig kipróbáltak.” Hasonlóképpen, a jelenlegi rendszer a lehetséges legrosszabb tudományos kutatási rendszer – kivéve az összes többit.7 A jelenlegi kutatási rendszer már eddig is jelentős eredményeket hozott, és egészen biztosan fog is még hozni a jövőben. A világ legelhivatottabb, legkreatívabb emberei közül jó néhányan az orvosbiológiai kutatásban dolgoznak. Igenis lehetséges maradandó, értékes és érvényes tudományt csinálni, és rengeteg olyan kutató van, akinek egész élete ezt bizonyítja. Bár egyes megfigyelők arra a következtetésre jutottak, hogy a jelenlegi helyzet reménytelen, én nem értek egyet ezzel. Vitathatatlan, hogy a jelenlegi rendszer pazarló, ineffektív, és tele van tudományos hulladékkal. De talán mégsem menthetetlen. A könyv utolsó részében néhány javaslatot fogok vázolni, amelyek – véleményem szerint – javíthatnának a mostani helyzeten.

Amikor írni kezdtem ezt a könyvet, úgy terveztem, hogy az orvostudományi témák szélesebb körét fedem le, a laboratóriumi alapkutatástól a betegeken végzett vizsgálatokon át a gyógyszerek engedélyezéséig. Hamarosan rájöttem, hogy az alapkutatás önmagában is meg tud tölteni egy egész könyvet. Így született meg ez a kötet.

Végül egypár személyes megjegyzés. Ez a könyv nem egy megkeseredett tudós írása, aki rosszindulatból le akarja rombolni a tudomány intézményrendszerét. Egyáltalán nem bántam meg, hogy a kutatóorvosi hivatást választottam. Nincsenek rejtett, gonosz szándékaim a könyvben név szerint említett kutatókkal szemben. És – a könyvben leírt ijesztő jelenségek ellenére is – továbbra is hiszek az orvosbiológiai tudományos kutatásban.

De az is biztos, hogy a mostani helyzet nem maradhat így.

A KUTATÓK ÉLETE

1. | Hogyan lesz valaki kutatóorvos?

Az 1980-as években jártam általános és középiskolába Győrben. Az ország politikai rendszerét ugyan hivatalosan „szocializmusnak” és nem kommunizmusnak hívták, de az egész világ Magyarországot – Csehszlovákiával, Lengyelországgal, Kelet-Németországgal, Bulgáriával, Romániával, Jugoszláviával együtt – „kommunista” országnak nevezte. Magyarország az úgynevezett „szovjet blokk” része volt: egy a sok ország közül, amelyeket az oroszok a második világháború utolsó szakaszában felszabadítottak, s egyúttal megszálltak, vagyis „ott felejtették magukat”. Mindezt „felszabadulásnak” kellett neveznünk, és minden április 4-én utcai felvonulásokkal és szovjet zászlókkal kellett ünnepelnünk. A helyőrségekben lévő több tízezer orosz katonát hivatalosan „ideiglenesen hazánkban állomásozó szovjet csapatoknak” nevezték, akik azért voltak ott, hogy megvédjék az országot az imperialista fenyegetésekkel szemben. Az egyik állandó vicc volt akkoriban, hogy az „ideiglenesen hazánkban állomásozó orosz katonák” öröklakást kaptak Magyarországon. Persze óvatosnak kellett lenni az ilyen viccekkel. Ha valaki rendszerellenes viccet sütött el, annak nagyon kellemetlen következményei lehettek. Ilyen volt az élet az úgynevezett vasfüggöny mögött.

De Magyarországot mégis a keleti blokk legvidámabb barakkjának tekintették. A Kádár János vezette rezsim az úgynevezett gulyáskommunizmus rendszerét vezette be, amely bizonyos korlátozott szabadságjogokat engedélyezett a lakosságnak – beleértve a nyugati országokba való korlátozott utazást –, amíg az ország alkotmányának alaptételeit nem kérdőjelezték meg. És mindaddig, amíg az 1956-os forradalmat ellenforradalomnak nevezték. Iskolásként mindannyian tudtuk, hogy amit a politikai rendszerről tanítottak nekünk, az nagyon gyanús. Nem kellett zseninek lenni ahhoz, hogy belássuk, hogy a választások, ahol egyetlen párt van a listán, komédiába illenek. De az ország túlnyomó többsége beilleszkedett az uralkodó rendbe: egyesek azért, mert „igazhitűek” voltak, mások azért, mert konformisták voltak, és megint mások azért, hogy jobb életet teremtsenek maguknak és gyermekeiknek. A párttagságnak számos előnye volt.

Győrben felnőve szerencsés voltam azért is, mert közel voltunk az osztrák határhoz, és az osztrák tévécsatornákat is foghattuk a tévében. És a szüleimnek volt annyi előrelátása, hogy német nyelvű óvodába küldtek, így már fiatalon folyékonyan beszéltem a nyelvet. Az osztrák televízióból mindig megkaptam a dolgok nyugati szemléletét, és össze tudtam hasonlítani a magyar politikai anyaggal, amit az állami médián és a pártok által birtokolt újságokon keresztül csöpögtettek az agyunkba.8

Mégis – mint a világ minden táján élő fiatalok, akik a diktatúra különböző formái alatt élnek – megtanultuk, hogyan érezzük jól magunkat, és hogyan éljünk viszonylag normális életet. Voltak klubok, ahol nyugati zenét játszottak, voltak lemezboltok, ahol mindenféle lemezt lehetett kapni a világ minden tájáról, a mozikban a világ minden tájáról játszottak filmeket – köztük amerikai filmeket is –, gazdag hagyományai voltak a színháznak, a balettnek, a klasszikus zenének, valamint a sportéletnek. A könyvesboltokban is gazdag volt a könyvválaszték. Egyes könyvek rendszerellenesnek számítottak, és a tiltólistán szerepeltek, de így is rengeteg kiváló könyv közül lehetett választani.

Magyarország kulturális légkörét egy nagy hatalmú kulturális miniszter, Aczél György 3T nevű doktrínája határozta meg. Ez azt jelentette, hogy egyes anyagok támogatottak, mások tűrtek és megint mások tiltottak voltak. Szerencsémre, a tudomány és az orvostudomány, illetve általában mindenféle szellemi tevékenység, ami nem volt nyíltan rendszerellenes – mint például a sakk, a különböző tudományos versenyek, és persze az akkoriban igazi világszenzációnak számító Rubik-kocka9–, a támogatott kategóriába tartozott.

A tudomány már fiatalon lenyűgözött. Volt egy könyvsorozat, a „Bölcs Bagoly” sorozat, amely az óvodáskorú gyerekeket megismertette az alapvető tudományos fogalmakkal. A kedvencem A vér csodái volt, egy másiknak a címe az volt, hogy Miért van levél a fákon?. Körülbelül 10 éves lehettem, amikor megjelent egy könyv és egy hozzá kapcsolódó többrészes tévéműsor Az öröklődés titkai címmel. Ezt a nemzetközileg elismert orvos-genetikus, Czeizel Endre írta és moderálta.10 Mind a sorozat, mind maga a moderátor óriási népszerűségre tett szert az országban. (Az igazsághoz hozzátartozik, hogy akkoriban csak egyetlen televíziós csatorna volt Magyarországon, sokáig nem is mindennap; a választás – még a kevésbé természettudományos beállítottságúak számára is – két lehetőség között történt: aznap vagy genetikai előadásokat néznek, vagy nem néznek semmit.)

Számos nyugati nyelvű népszerű tudományos könyvet lefordítottak magyarra, köztük Navin Sullivan A gének üzenete című könyvét is. Ezt a könyvet nagyon szerettem, mert nemcsak azt magyarázta el, hogyan épül fel a DNS, hogyan működnek a génjeink, hanem azt is, hogy mik voltak azok a konkrét kísérletek, amelyek a különböző genetikai alapelvek felfedezéséhez vezettek. Többek között a könyv elmagyarázta azoknak a kísérleteknek a részleteit, amelyek a „megfejtéshez” vezettek, vagyis annak megértéséhez, hogy a DNS-ben lévő különböző hármas bázispárcsoportok különböző aminosavakat kódolnak, és hogy a fehérjék hogyan állnak össze e kód alapján. Engem lenyűgözött ez a megfejtési folyamat, és – már iskolásként – eldöntöttem, hogy ha nagy leszek, ezzel szeretnék foglalkozni: megpróbálni megfejteni dolgokat a biológia vagy az orvostudomány valamelyik területén. Akkoriban, azt hiszem, még nem tudtam, hogy van hivatalos neve is – orvosbiológus vagy kutatóorvos – az ilyen embereknek.

Magyarországon akkoriban a tudósok köztiszteletben álló személyek voltak – mint ahogy most is azok. Meg lehet kérdezni bármelyik magyart, és büszkén elmondja, hogy Magyarország tartja a világrekordot a magyar lakosság számához viszonyított Nobel-díjak számát tekintve.11 Lénárd Fülöp, Bárány Róbert, Zsigmondy Richárd, Szent-Györgyi Albert, Hevesy György, Békésy György, Wigner Jenő, Gábor Dénes, Polányi János, Oláh György, Harsányi János, Kertész Imre, Herskó Ferenc, Karikó Katalin, Krausz Ferenc. Aztán ugyanezek az emberek azt is el fogják mondani, habár ezt már egy kicsit halkabban, hogy szinte egyikük sem Magyarországon végezte azt a munkát, amiért a Nobel-díjat odaítélték nekik: a legtöbbjük Amerikában dolgozott. Az egyetlen kivétel Szent-Györgyi Albert, a C-vitamin felfedezője, aki az 1930-as években Szegeden végezte Nobel-díjas munkáját. A biológia számos izgalmas új területének is úttörője volt, mint például az izomműködés, a sejtek bioenergetikája és a fehérjék elektrontranszport-funkciója. Nekem ő lett az egyik tudományos példaképem.12 Szent-Györgyi válogatott írásai nagyjából abban az időben váltak elérhetővé a magyar könyvesboltokban, amikor középiskolába jártam, és teljesen lenyűgöztek Szent-Györgyi okfejtései arról, hogyan jutott el a felfedezéseihez.

Diákként minden érdekelt; rengeteget olvastam: népszerű tudományos műveket, sci-fit és minden mást, ami a kezembe került. Fiatal tinédzserként rábukkantam egy olyan könyvre is, amely a tudományos csalásról szólt. Tudomány–áltudomány a címe, és egy nemzetközileg elismert fizikai kémikus, Beck Mihály írta.13 Elképesztő eseteket tartalmazott a hamisított tudomány széles skálájáról, a piltdowni ember történetétől kezdve a rejtélyes Piccardi-vizsgálatokig, valamint a mágnesességgel és elektromossággal kapcsolatos különféle átverésekről, az alkímia régi és új változatáról, és persze az N-sugarak történetéről: rejtélyes sugarakról, amelyekről kiderült, hogy egyáltalán nem léteznek, csak az elfogult megfigyelők képzeletében. Volt néhány orvosbiológiai történet is a könyvben, például William Summerlin immunológus története, aki a 70-es évek közepén fekete tollal festette meg az egereit, hogy a sikeres bőrátültetés látszatát keltse. Summerlin pályafutásának legmaradandóbb eredménye az lett, hogy az egeret festeni kifejezést a mai napig használják a kutatásban elkövetett csalás és megtévesztés leírására.14

A középiskolában különböző természettudományos versenyeken vettem részt, és végül fizikából és biológiából az országos döntőn is indultam. A természetes út számomra tehát az volt, hogy orvosi egyetemre menjek. A budapesti Semmelweis Orvostudományi Egyetemre kerültem, ahol orvosi diplomát szereztem. Már elsőévesként tudtam, hogy nem szeretnék gyakorló orvos lenni: orvosbiológiai kutatással akarok foglalkozni. A magyar egyetemeken létezik egy Tudományos Diákkör nevű szervezet, amely összeköttetésben áll különböző európai országok hasonló szervezeteivel. Azok a diákok, akik ennek a körnek a tagjai, kipróbálhatják magukat a tényleges laboratóriumi kutatásban. Évente versenyeket rendeznek, előadásokkal és díjakkal. A helyi versenyek győztesei külföldre mehetnek, és nemzetközi diákkonferenciákon tarthatnak előadást.

1. ábra. Pályakezdő tudósokról…

(Leonid Schneider/ForBetterScience.com engedélyével)

A Semmelweis Egyetem egyik kutatóintézetébe jelentkeztem diákkörös munkára. Az intézetnek az a bonyolult neve volt, hogy Klinikai Kísérleti Kutató és 2. Számú Élettani Intézet. Egy nemzetközileg elismert élettanprofesszor, Kovách Arisztid vezette. Az intézet egyik kutatási profilja a vérerek tónusának szabályozása volt, különös tekintettel az agyat ellátó erekre. Egy másik fókuszpont a vérkeringési sokk volt, egy életveszélyes állapot, amely például akkor fordulhat elő, ha valaki súlyos bakteriális fertőzést kap, vagy baleset következtében sok vért veszít. Az egyetemen köztudott volt, hogy Kovách professzor komoly nemzetközi kapcsolatokkal rendelkezik; a Pennsylvaniai Egyetem egyik laboratóriumának társigazgatója volt: nem kis teljesítmény egy tudóstól az úgynevezett kommunista Magyarországon. Az intézetben dolgozó kutatók közül sokan kaptak lehetőséget arra, hogy a philadelphiai testvérlaborban dolgozzanak egy-egy rövidebb-hosszabb időszakban.

Közvetlen vezetőm Dóra Eörs professzor volt, aki akkoriban tért vissza svédországi kutatási kiküldetéséből, és egy speciális műszert állított be az intézetben, amellyel a kis erek tónusának változását tudtuk mérni. Abban az időben az érkutatás („érfiziológia”) egyik legnagyobb talánya az volt, hogy mi is az a titokzatos molekula, az EDRF, vagyis „endothelium-derived relaxing factor” (endotélsejtek által termelt értágító faktor). Az endotélsejtek azok a sejtek, amelyek minden ér belsejében egy vékony, speciális sejtréteget alkotnak. Az már ismert volt, hogy ezek a sejtek speciális helyi hormonokat, például prosztaglandinokat termelnek (a terület egyik úttörője egy Sir John Vane nevű brit kutató volt, akivel később volt szerencsém együtt dolgozni). De az EDRF nem prosztaglandin volt. Amint azt Robert Furchgott amerikai kutató 1980-ban kimutatta, az EDRF-et az endotélsejtek termelték, és ez idézte elő az alatta lévő izomréteg ellazulását. Ha az endotélsejtek károsodtak, az ellazulás megszűnt, és úgy tűnt, hogy ez fontos oka az érelzáródásoknak, mint amilyenek a szívinfarktusért vagy a stroke-ért felelősek. Amikor egy ér elmeszesedik, az endotélsejtek károsodnak, és nem termelnek EDRF-et. Így az erek összehúzódnak, és ez lelassítja az agy vagy a szív vérellátását. Az egyik legelső angol nyelvű tudományos cikk, amelyet életemben olvastam, erről a rejtélyről szólt.15 Senki nem tudta, mi lehet ez a titokzatos faktor, ez az EDRF. A szakirodalomból úgy tűnt, hogy az EDRF számos olyan tulajdonsággal rendelkezik, amelyek hasonlítanak a régi szívgyógyszerek egy csoportjának, az úgynevezett nitro-vazodilatátoroknak a tulajdonságaihoz – ebbe a csoportba tartozik a nitroglicerin, egy régi, de a mai napig is használt szer, amely a nitrogén-monoxid (NO) nevű gáz felszabadítása révén fejti ki a hatását. De az NO nem lehet olyasmi, amit egy biológiai rendszer képes előállítani – legalábbis akkoriban mindenki ezt gondolta.

Magyarországon ez idő tájt nehezen lehetett nyugati kutatási reagensekhez jutni. Csupán egyetlen magyar céghez fordulhatott, aki rendelni akart, és a vegyszerek gyakran csak egy év múlva érkeztek meg, vagy éppen soha. A költségvetésünk amúgy is eléggé korlátozott volt. Gyakran előfordult, hogy egy-egy kedves kolléga, amikor a philadelphiai kutatási időszakából hazatért, a zsebében hozott nekünk néhány nagyon szükséges vegyszert. Felmértük, hogy esélyünk sincs belépni az érbiológia legzsúfoltabb kutatási területére, vagyis arra, hogy kiderítsük, mi is az az EDRF. Ehelyett az erek különböző reakcióit tanulmányoztuk; azt vizsgáltuk, hogyan hatnak rá a különböző ionok, például a kalcium és a magnézium, teszteltük, hogy a keringési sokk rontja-e az endotélsejtek EDRF-termelő képességét… Még a korlátozott források ellenére is úgy éreztem, hogy már harmadéves orvostanhallgatóként részese lettem a tudománynak. Elég felszerelésünk és reagensünk volt ahhoz, hogy kipróbáljunk néhány ötletet. Megfigyelhettünk bizonyos reakciókat, új hipotéziseket állíthattunk fel azzal kapcsolatban, hogyan működnek és reagálnak az erek a különböző körülményekre, és volt egy működő módszerünk arra, hogy teszteljük, igazak-e ezek a hipotézisek. Ez egy intellektuális kihívás volt, bizonyos fokú szabadságot adott a gondolkodásra, új ötletek kipróbálására és tesztelésére.

Számtalan napot, éjszakát és hétvégét töltöttem kísérletezéssel a laboratóriumban; gyakran én voltam az, aki egy-egy hosszú éjszaka végén bezárta az intézetet. Dóra professzor bizonyára látta lelkesedésemet, és talán a kutatás iránti affinitásomat is, mert erősen támogatott. Sőt, az ő biztatására jelent meg az első közleményem a Blood Vessels nevű svájci folyóiratban – negyedéves orvostanhallgatóként.16 A cikk rövid volt, csak néhány ábrát tartalmazott, és egy érdekes megfigyelést írt le: amikor a vérereket a normálisnál alacsonyabb magnéziumszintű folyadékba helyeztük, az erek tónusa ingadozni kezdett. A vér alacsony magnéziumszintje köztudottan különböző zavarokat okoz a keringési rendszer szabályozásában; feltételeztük, hogy a közleményünkben leírt típusú aberrált érmozgás esetleg hozzájárulhat ehhez.

1987 nyara volt. A legtöbben nyaraltak; én a laborban kísérleteztem. Még mindig emlékszem arra a reggelre, amikor Dóra prof. bejött a laboratóriumba, az arca ragyogott az izgalomtól. A kezében tartotta egy cikk fénymásolatát, amelyet éppen a Nature című vezető folyóiratban publikált egy Salvador Moncada brit tudós által vezetett csoport.17 A cikk azt állította, hogy az EDRF nem más, mint nitrogén-monoxid (NO)! Ugyanaz az anyag, mint ami a nitroglicerin nevű gyógyszerből szabadul fel! Az a molekula, amelyről mindenki „tudta”, hogy az emberi sejtek nem képesek előállítani! Azonnal tudtuk, hogy ez egy jelentős felfedezés; úgy éreztük, hogy ez megváltoztatja az érrendszeri biológiát, és talán még más orvosi területeket is. És – ahogy az gyakorlatilag borítékolható volt – néhány évvel később három, a „NO-útvonal” megalapozásán dolgozó tudós kapott Nobel-díjat, köztük az „eredeti EDRF felfedezője”, Robert Furchgott – de érdekes módon Salvador Moncada nem.18

A NO továbbra is lenyűgözött, és pályafutásom során folyamatosan foglalkoztam a különböző biológiai szerepeivel. Később más kis, diffúz biológiai szabályozó molekulák szerepét is vizsgáltam, beleértve a különböző szabad gyököket, oxidánsokat, és újabban a kénhidrogént, sőt a ciánt is.19

Miután elvégeztem az orvosegyetemet, két külön PhD-fokozatot is szereztem. Ezek közül az egyik, amelyet élettanból szereztem, az egyetem alatt végzett kutatásaimon alapul. A fokozat neve akkoriban még nem PhD, hanem a tudomány „kandidátusa” volt – a szovjet tudományos rendszer fokozatai alapján. Ezt a fokozatot nem az egyetemeken lehetett megszerezni, hanem a Magyar Tudományos Akadémiára kellett egy disszertációt benyújtani és megvédeni.20 Az Akadémia egy szovjet típusú tudományos intézmény volt, amely hatalmas befolyással bírt mindenre, ami az országban a tudománnyal volt kapcsolatos. A második PhD-diplomámat gyógyszertanból szereztem, a Londoni Egyetemen, amit akkor védtem meg, amikor a Nobel-díjas Sir John Vane vezette William Harvey Intézetben dolgoztam. Ezután az Egyesült Államokba mentem, ahol 25 évet dolgoztam orvosbiológiai kutatóként. Előbb docens, majd rendes professzor lettem. Egyetemi munkám mellett a biotechnológiában is dolgoztam, különböző új gyógyszerek felfedezésében és fejlesztésében részt vevő vállalatok tudományos igazgatójaként. Hat éve visszatértem Európába, és most a svájci Fribourgi Egyetem gyógyszertani tanszékét vezetem. Számos kutatási projektet vezettem, mind az alap-, mind a transzlációs tudományok területén; sokat publikáltam, számos kutatási ösztöndíjat elnyertem, s különféle tudományos díjakat és elismeréseket is kaptam. Valamint sok PhD-hallgatót és posztdoktort is kiképeztem. Ez a könyv az orvosbiológiai kutatásban töltött 35 éves közvetlen tapasztalataimon alapul.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

corvina@lira.hu

www.corvinakiado.hu

Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója

Felelős szerkesztő: Berka Attila

Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt

Tördelés: Szabó Rózsa

Korrektor: Torma Lászlóné

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Amiko – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Roboto Condensed – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License