Philip Fracassi: Behold the Void

Copyright © Philip Fracassi, 2017

Hungarian translation © Nimila Zsolt, 2026

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Philip Fracassi: Behold the Void

Lovecraft eZine Press, 2018

Fordította: Nimila Zsolt

Az Oltár című novellában szereplő idézet John Cheever Az úszó ember című művéből származik. Magyarul megjelent: Hitel, 36. évf. 10. sz., 2023. október, ford.: Tóth Attila.

ISBN: 978 963 598 522 7 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borítókészítő: Hegyi Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Kele Fodor Ákos, Kósa Éva

Korrektor: Kótai Kata, Ligeti Szilvia

Tördelés: Baseline Stúdió

Műfaj: horror

TARTALOM

Senki sincs biztonságban – Laird Barron előszava

Törékeny napnyugta

Oltár

A lótolvaj

Koporsó

A gyerekszüretelő

Nagyfiú

Anya

Óvintézkedés

Mandala

SENKI SINCS BIZTONSÁGBAN

Ezt véssük fel a Tekints az ürességbe néhány balszerencsés főszereplőjének képletes sírkövére: Philip Fracassi történeteiben senki sincs biztonságban. Erre figyelmeztettem a világot az Oltár korlátozott példányszámú, zsebkönyves kiadásának borítóján.

Mit értek azalatt, hogy „senki sincs biztonságban”? Azt, hogy Fracassi a modern horroron nevelkedett, Stephen King, Richard Matheson és Norman Partridge példáját követi; három irodalmi nagyágyú, akik hírhedten kegyetlen történetmesélők, és nem félnek attól, hogy gyerekek megöléséről és a világ pusztulásáról írjanak, vagy legalábbis felfedjék a felszín alatt rejtőző valódi, rothadó sötétséget. Tipikusan olyan író, aki egy átlagember sportcipőjébe bújtatja az olvasóját, és közli, hogy közeleg valami nagy és gonosz dolog. Menekülsz, vagy szembeszállsz vele? Ne remélj happy endet, te bolond! A modern horror rengeteg témát, hangulatot és érzelmet lefed. Pályafutásának jelenlegi szakaszában Fracassi a fizikai és az érzelmi konfrontáció területével foglalkozik, némi szürreális beütéssel, és szinte tapintható módon ábrázolja az erőszakot és a döbbenetet.

A Tekints az ürességbe gyilkosságballadái mellett a Nick Cave and the Bad Seeds vonatkozó albuma is elbújhat; egy városi uszoda medencéjében kapu nyílik a világunkon túli sötétségre; egy lótolvaj a kárhozatba vezető országúton találja magát; visszatérnek a holtak a tenger mélyéről; egy szoba gyilkos csapdává válik, amikor egy anya sötét oldala felülkerekedik a szülői ösztönein – a pokolnak sok formája létezik. Mind a kilenc történet ismert hagyományokra épül, és ettől még idegenebbé válnak, amikor a kitaposott ösvényről az egyre ellenségesebb vadonba menetelnek. Fracassi kezében a horrorklisék síkossá válnak, mint a véres kés markolata, és váratlan irányt vesznek. A végeredmény szétszaggat, feldúl és átformál.

Philip Fracassi alkotásainak megértéséhez egészen az 1970-es és 1980-as évekig kell visszatekintenünk, az észak-amerikai stílusú horror fénykorába. Ahol a látszólag tökéletes külvárosok válnak tragédiák helyszínévé. Ahol nagyon, nagyon rossz (többnyire természetfeletti) dolgok történnek jó emberekkel (és néhány nem túl jó emberrel, vagy olyanokkal, akik jó helyen voltak a lehető legrosszabb időben). Olyasmikre gondoljunk, mint a Cujo, a Sorvadj el!, a Legenda vagyok és a Rosemary gyermeke. Vagy Robert R. McCammonra és Rex Millerre, akik a splatterpunk és a kőkemény noir határmezsgyéin alkottak. Ugorjunk előre három évtizedet, és képzeljük el, hogy az aranykor hagyományos horrorja egybeolvad az olyan kortárs/posztmodern csodabogarak őrült látomásaival, mit Gemma Files, Kaaron Warren és Brian Evenson.

A 21. század első tizenöt évében feltörekvő műfajjá vált a horror és a rémtörténet; a piaci lehetőségek kitágulása és a bőséges írói tehetség páratlan kreativitást lehelt a műfajba. Olvasóként már-már el vagyunk kényeztetve, mindig van miből válogatnunk. Ennek ellenére azt gyanítom, hogy Fracassi mostani novelláskötete váratlan balhorogként fog lesújtani a mit sem sejtő közönségre.

Fracassi újoncnak számít, de a horror világát naprakészen követő ínyencek biztosan találkoztak már a nevével. A szélesebb közönség azonban nagy meglepetés elé néz. A Tekints az ürességbe egy rutinos szerző erőteljes könyve, aki nem a megszokott utat járta be, nem publikált számos novellát vagy kisregényt az előző öt-hat évben. A kötet érkezését csak néhány bennfentes látta előre, és bizonyosan megdöbbenést fog kelteni a műfaj rajongói és a kritikusok körében. A kiadás folyamata egy gleccser lassúságával vánszorog: az alapötlettől a megvalósításig, a szerződéstől a kiadásig, és elkerülhetetlen módon, a forgalomba kerüléstől az olvasóközönségen belüli ismertségig. Az olvasók és a kritikusok egyre több könyvet tesznek a „később” feliratú oszlopba. Nem ritka, hogy egy szerzőnek hosszú évek alatt alakul ki az olvasótábora.

Ez egy többé-kevésbé állandó iparági tény: a zsánerirodalom világába novellákkal betörő írók jellemzően magazinokban és antológiákban tökéletesítik a művészetüket. Az újonnan jöttek ott finomítják narratív mechanikájukat, alakítanak ki ismeretséget szerkesztőkkel és kiadókkal, és fokozatosan növelik olvasótáborukat. Ha minden jól alakul, idővel elég minőségi novella gyűlik össze egy kötet kiadására egy koherens tematika vagy a műfajban támadt piaci rés mentén. Ez a jól bevált formula, egy bizonyított és hagyományos út, amelyet sok fiatal író végigjárt.

Fracassi azonban Hollywood sóbányáiban edződött forgatókönyvíróként. A szokásokat előbb vagy utóbb mindig áthágja valaki, ez a könyv az ékes példa erre. Az itt olvasható legtöbb történet egy elképesztően gyors fejlődési folyamat eredménye. Ezt azért merem ilyen határozottan kijelenteni, mert szorosan követtem Phil munkásságát az elmúlt években, megfigyelhettem, hogyan születnek meg az egyes elemek, és hogyan kovácsolja őket egy sötét szimfóniává. Lenyűgöző és – egy hozzám hasonló, kérges szívű öregember számára – örömteli élmény volt figyelni az átalakulást. Számos, rendkívül tehetséges horrorszerző alkot napjainkban, de csak kevesen dicsekedhetnek ennyire gazdag eszköztárral. Fracassi kitartó, elhivatott művész, és sokkal okosabb az átlagnál. Pontosan tudja, hogyan kell megírni egy történetet: hogyan indítsa el, milyen legyen a tempója, és hogyan zárja le. Tudja, hogyan mártson meg egy cselekményt a hétköznapiságban, mielőtt ránk szabadítja az iszonyatos fordulatot vagy a természetfelettit, maximális hatást keltve. Fracassi irodalmi pofonja látszólag a semmiből érkezik… de ne hagyjuk megtéveszteni magunkat. Régóta készült erre.

Ez a gyűjtemény az Alkonyzóna legsötétebb sikátoraiba invitálja az olvasóit. Egy olyan helyre, ahol nem annak esik baja, aki rászolgált; a veszély mindenhol jelen van, és nem kivételez. Az óvatlanok nem lelnek menedékre az üresség küszöbén. Senki sincs biztonságban, és semmi sem szent. Jó szórakozást.

Laird Barron

Stone Ridge, NY

2016. december 18.

„Minden eseményben, legyen az megélt vagy elmesélt,
van egy lyuk vagy rés, gyakran több is, mint egy.
Ha hagyjuk, hogy ezek csapdába csaljanak,
az ürességre nyíló átjárókra fogunk lelni, és ha
becsusszanunk egy ilyenbe, nincs menekvés.”

Brian Evenson, Fugue State

TÖRÉKENY NAPNYUGTA

A férfi álmában egy vékony, piros takarón ül, olyan sötét füvön, mintha árnyék vetülne rá. A lenyugvó nap egy távoli domb lágy lejtője mögé ereszkedik. A talaj felszíne sima, mint a bársonyos bőr egy nő combján, a domb aranyló csillogása a nap csókjától harmatos, mézbarna lábat idéz. Képzeletében a láthatár a nő elnyújtózó testévé válik: a fej egy távoli hegy, a haja az alkonyati fényben csillámló vízesés, amelyben mintha gyémántok sokasága peregne alá. Odaképzeli a válla ívét, a mellek lankáit, a barna csípő süllyedését és emelkedését. Azt kívánja, bárcsak összezsugorodna a nő, hogy mellé heveredjen a takarón, zöld ligetként fonná körbe, elásott smaragdból formált fogakkal harapdálva a nyakát és a fülét, a szeme az ég tökéletes kékségét idéző láng, az olvadt ajkak egybeforrnak az övével. Behunyja a szemét az alkonyatban, átadja az irányítást a látomás felett; érzi a nőt, az ásványok és a föld felett suhanó szellő illatát. Két csók között levegőt vesz, és lelki szemei előtt az égkék tavak viszonozzák a pillantását. A nő bőrén lengedeznek a finom szőrszálak, mint egy aranyszőke hangamező, a vízesésszerű haj végtelen hullámokban omlik az ujjaira, ahogy érte kap. Az arcuk lángolva ér egymáshoz, és amikor egybefonódik a testük, gyökeret ver a nőben, eggyé válnak.

Hideg levegő bizsergeti a nyakát, és kinyitja a szemét. Már majdnem teljesen lement a nap; a láthatár árnyékba borul, aludni készül. A nő feloldódik az éjszakában, a lénye beteríti a sötét eget. A férfi a takarón heverve válik vele együtt a sötétség részévé, érzi, amint a nő csillagai az orrába és a szájába tódulnak, és megtöltik. Felsóhajt, és átadja magát az örök álomnak… Végre békére lelt, végre eggyé vált a szerelemmel.

Az éjszaka sötét vászna meglebben; a csillagok reszketni kezdenek a felszínén. Mennydörgés hasít a sötétbe, egy isteni erejű bestia hangja, amint rést próbál ütni az ég szövetén.

Felpattan a szeme, és a nő elillan. Felnéz, és a csillagok lehullanak a magasból, felrobbannak a légkörben, miközben megismétlődik a földrengető hang. Felül; ökölbe szoruló ujjai között porrá omlik a talaj; a nő apró meteordarabokra hullik.

A veszteség érzése leírhatatlan. A férfinak üvölteni lenne kedve, de újra megszólal a fülsértő zaj, bolygóméretű elefántok csordája, az égben vágtázó vadlovak robaja. Vakítóan fehér villám sújt le.

Levegőért kapkodva ébred fel. Görcsbe rándul a teste, a bőre verejtéktől nyirkos. Az ablak felé pillant. Még éjszaka van. A hang.

Megismétlődik. Éles zörgés… nem, csöngés. Mély levegőt vesz, körbepillant a kis hálószobában. A lármázó telefon az éjjeliszekrényen áll.

Valósággal letépi a kagylót a villáról.

– Egek, igen, halló!

A beszéde alig több zihálásnál, próbál úrrá lenni a meglepetésén és zavarodottságán. Egy hang rikolt a fülébe, összerezzenve tartja távolabb magától a telefonkagylót.

– Tom! Muszáj segítened!

– Ki beszél?

A tekintete a digitális órát keresi. Még épp csak hajnalodik.

– Tom… Istenem… Jézusom, ez nem lehet igaz! Tom, kérlek, a rohadt életbe, Tom! Muszáj segítened, cimbora!

Ahogy lassan magához tér, Tom agya fokozatosan összeszedi a hiányzó részleteket. Az álom emléke kezd elhalványulni, de tudatosan kapaszkodik minden apró szilánkjába, a széttépett vászon foszlányaiba, a festménytől elszakított színekbe, mintha egy könyvből elorzott szótöredékek lennének. Kétségbeesetten kapaszkodik az emlékekbe… az érzésbe, ahogy átölelte, ahogy a csillagai elárasztották a száját…

– Segíts, Tom! Ez maga a pokol… Istenem, a fejem!

A nő utolsó emléke is elillan, és Tom kénytelen a telefonhívásra figyelni, a hisztérikus szavakra, a valóságra. De miféle valóság ez? Kezd összeállni a kirakó. Átlendíti a lábát az ágy szélén, ülő helyzetbe tornázza magát, beindul az agya. Ismeri a hangot.

– Marcus?

– Igen, igen… – helyesel Marcus, aki már szipog, rémült hangja elfullad.

Mint aki megőrült, gondolja Tom magában. A rémület lándzsaként hasít belé. Ne, ne, ne, kérlek, ne…

– Marcus, mi történt? Mi a fene ütött beléd?

Marcus kapkodva veszi a levegőt. Tom maga elé képzeli barátja állatias félelemtől eltorzult arcát, a vicsorgó fogakat, a könnyektől, takonytól és izzadságtól nedves bőrt, a fekete hajat, amely mindig lelapult, amikor Marcus idegességében végigfuttatta rajta a kezét.

– Csak harmadik próbálkozásra tudtalak felhívni – mondja Marcus színtelen hangon, mintha valaki máshoz beszélne a vonal másik végén. – Nem látom a telefont és a számokat… nem mertem ránézni. Soha többé nem merek. Istenem, Tom, kérlek… – Megint a sírás határán van. – Muszáj segítened! Ide kell jönnöd!

– Hozzád? Marcus… hajnali öt van.

– Nem érted, kérlek… ez… istenem, ez képtelenség!

Az utolsó szavakat szinte visítva mondja ki. Tomot ismét átjárja a félelem.

– Marcus, mondd el, mi a helyzet! Az isten szerelmére, ne halandzsázz, és vegyél egy mély levegőt. Mondd el, mi történt! Jól vagy? Megsérültél? Christine-nel történt valami? – teszi hozzá, nyugalmat erőltetve magára.

– Mi? – kérdez vissza Marcus meglepetten vagy zavartan. – Figyelj, muszáj most azonnal idejönnöd. Jól vagyok, minden rendben lesz, oké? De most hallgass rám. Kelj fel, szállj be az autódba, és kurva gyorsan gyere ide. Most.

Tom visszatartott lélegzettel hallgatja. Marcus hangjából rémület árad. De mi ijesztett így rá? Tom megtörli a száját a kezével, dörzsölni kezdi a szemét, próbálja átgondolni a helyzetet. A keze a párnát cirógatja, mely a sajátja mellett fekszik. Lehajol, felemeli a sarkát, magába szívja a nő illatát.

– Tom! – szólal meg ismét Marcus, a hangja megint kétségbeesett, éles és rémült.

Gyerekként volt ilyen: félt a szörnyektől a sötétben, amikor ottalvós bulit tartottak, a levelek furcsa zörgésétől, amikor a Tomék kertjét szegélyező sűrű bozótos mellett táboroztak. Félt, hogy elhagyja a barátnője. Az a kérlelő hang. Tom utálja.

– Rendben – mondja Tom halkan. Szinte megkönnyebbül, amiért elhatározta, hogy szembenéz a szörnyűséggel, bármi is legyen az. – Átugrok. Mikor menjek? A fenébe is, még fel sem jött a nap…

– MOST! – rikoltja Marcus, a szó erőteljes, és iszonyat itatja át. – Most azonnal gyere, bassza meg!

Marcus mély, remegő lélegzetvételt követően folytatja.

– Nem tudom, hogy hozzam helyre. Félek, Tom, rettentően félek. Nem merem kinyitni a szemem. Soha többé nem akarom kinyitni a szemem. Amikor kinyitom…

– Marcus?

– Amikor kinyitom, rossz dolgok történnek. Rossz dolgok.

Tom az Apollyon-erdő déli sarka és a Sabbath-tó csücske között kígyózó úton autózik, egy magas hegyháton, ahonnan lelátni a belváros és Marcus lakásának távoli fényeire.

Marcus és Christine úgy döntöttek, hogy pár évvel elhalasztják az ingatlanvásárlást, lakást bérelnek, és félretesznek egy tó környéki szép házra. Tom ezalatt a szülei házában élt; tizenhárom hektárnyi, senkinek sem kellő földterület, ahol sosem esett elég eső, viszont csodás kilátás nyílt róla, és járt hozzá egy masszív ház, amelyet még az apja épített a saját két kezével. Már egyik szülője sem élt, mindketten idő előtt hagyták itt a világot, mindössze egy év különbséggel, ami gyakran előfordult az őszinte, mély szerelmet érző párokkal.

Tom elmosolyodik, és a pick-up lassan szétfoszló reflektorfényét figyeli, ahogy hajt az egyre világosabb égbolt alatt. A fekete lázas lilává szelídül, a csillagok fénypontokká zsugorodnak, és hamarosan teljesen eltűnnek a nap mindent látó tekintetének ragyogásában. Szélfútta zsarátnokként villan fel előtte az álom, aztán eltűnik, de a férfi még egyszer utánanyúl, kényszerítve az elméjét, ne a pánikba esett barátjára gondoljon, hanem a nőről szóló álmára. Szélesebbé válik a mosolya, majdnem felnevet a vezetőfülke csendjében, a boldogság meleg dagályként tölti ki a mellkasát; lágy bizsergést érez a kezében, a lábában, a tarkóján. Erről szólt az élet, nem? Hogy rátaláljunk az igaz szerelemre. Nem ez az egyetlen értelme? Nem erre jött létre a világ, hogy az örök szerelmesek otthona legyen? A házra gondol, hogy milyen javításokra lesz szükség, mielőtt… igen, meg fog történni… mielőtt a nő hozzáköltözik.

De először is ezzel kellett kezdeni valamit.

Ezzel… a valamivel. Ezzel a pánikkal. Ezzel a Marcus-helyzettel. Folyton túldramatizál mindent, gondolja dühösen, a mosolya vicsorrá torzul, ráncok jelennek meg a szája és a szeme szélén. Marcus mindig is fura volt. Fura volt gyerekkorában, amikor együtt nőttek fel ebben a városban, felnőttként pedig még inkább az lett. De mindketten a harmincas éveik végén jártak, csak kinövi az ember az ilyen viselkedést erre a korra. Marcus ráadásul házas volt. Immár majdnem öt éve. Egy házasembernek megbízhatónak kell lennie, megvédenie, ami az övé. Gondoskodnia arról, ami az övé.

Tom a fejét ingatva a gázpedálra tapos, és beveszi az utolsó kanyart a dombok között, mielőtt megérkezne az odalent futó főútra. Lepillant Sabbath városára, épp, amikor megjelenik a hajnal első fénye a láthatáron, a legsötétebb vörös elmosódott árnyalataiba öltöztetve az épületeket. A vidék nehéz árnyai kékre váltanak, majd légies szürkévé lágyulnak. Lángra kap a Lewis Park lombkoronája.

Felmordul a gyomra, keserű ízt érez a szájában. Átkozza magát, amiért nem evett semmit, vagy nem ivott legalább egy csésze kávét indulás előtt. De Marcus annyira ráijesztett, hogy szinte futva hagyta el a házat, szörnyűbbnél szörnyűbb lehetőségek kavarogtak a fejében.

Most, hogy a nap kiszabadult a föld mélyéről, elmenekülnek a rémképek, ismét a valóságban találja magát. Már nem számított, bármibe is keveredett Marcus, egyszerűen nem számított. Csak a jövő számított, a közös jövő a nővel, akit mindennél jobban szeretett.

Leparkol Marcusék épülete előtt. Kiszáll, és felnéz a zömök négylakásos épület első emeleti ablakaira, amelyekről tudja, hogy a nappalihoz tartoznak. A hálószoba és a nagy fürdőszoba ablakai az épület másik oldalára nyílnak; egy rozoga fekete tűzlépcső vezet fel hozzájuk a lakók parkolójából. Tom ezt is jól ismeri.

Minden megmaradt jókedve elillan, amikor felpillant azokra az ablakokra. Talán a felkelő nap poros sárga fénye által vetett árnyékok tréfálják meg, de az ablakok valahogy… torznak látszanak, a fehér keretek fura ívben hajlanak.

Tom hátrál egy lépést az ilyen korai órán még üres, kétsávos úton, és a tető vonalát tanulmányozza az ablakok felett. Egyenes, semmi baja. A fejét vakargatja, azt gyanítja, hogy az alvás és a megszokott reggeli kávé hiánya ártott meg neki. Fáradtabb, mint gondolta.

Nevet a saját képzelődésén, és besétál az épületbe, végigmegy a fehér csempés előtéren, fel a repedező falépcsőn, kettesével véve a fokokat. Az első emeleti folyosó csendes és üres, álmos árnyak másznak fel a falakon, vagy terülnek szét tehetetlen pacaként a padlón; a végén lévő koszos ablakon beszűrődő fény furcsa aranyszín alakzatokat vetít a fehér padlóra.

Tom alig érezhetően megborzong a 2B felé közelítve. Halkan lépked, csaknem lábujjhegyen jár a kopott csizmájában, és csak akkor veszi észre, hogy visszatartotta a lélegzetét, amikor a megvetemedett faajtóhoz ér. Érzi, hogy forróság önti el az arcát.

– Az ég szerelmére, micsoda ökör vagyok – dörmögi, és szabadon ereszti a fogolyként tartott lélegzetet.

Bekopog az ajtón.

– Igen! – A hang a szoba mélyéről jön, olyan nyers, és annyira nem illik a bársonyos reggelhez, hogy Tom összerezzen. – Nyitva van, Tom.

Tom megfogja és elfordítja az ajtógombot, benyit az ajtón, és belép.

A szobát füstös, hajnali szürkeség üli meg, nem égnek a lámpák; csak a sötétítőfüggönyök szűk résein szűrődik be némi fény, sűrű mustársárga réteget festve a színtelenségre. Beletelik egy percbe, mire Tom szeme alkalmazkodik a félhomályhoz. Akkor eltátja a száját, megroggyan a térde, és majdnem összeroskad, de ehelyett a falnak hátrál.

– Mi a…? – kapkod levegőért, észre sem veszi, hogy becsukta az ajtót a hátával, a keze máris az ajtógomb felé tapogatózik, az arca ronda grimaszba rándul a felismeréstől, hogy valami irreális dolgot lát, valami képtelenséget.

A tágas nappali őrült festményre hasonlít, mintha Dalí szabadult volna el, hogy az ecsetjével ugyanolyan szürreálissá formálja a világot, mint a bizarr, higanyszerű lényekkel teli képeit. A szétfolyó órák és a lángoló lovak helyett azonban valódi dolgokat lát, amiknek nem lenne szabad így kinézniük.

Tekintete végigcikázik a szobán, igyekszik befogadni a látványt; próbálja megérteni, hogy az elméje ne szökdécseljen tovább az épelméjűség törékeny felszínén, mert minden újabb ugrás azzal fenyeget, hogy kipukkad körülötte a védőbuborék, és ő a pszichózis mélységeibe zuhan.

A szobában minden… megváltozott. Eltorzult. Megvetemedett. A tömör tölgyfából készült ebédlőasztal perecként hajlott meg, mint egy két és fél méteres fakötél, csomóval a közepén. A robusztus székek rendetlenül állnak körülötte, a lábuk tükörsima U és V formákba görbültek, a támlájuk hol az ég, hol a padló felé fordul, néha megdől, akár egy keményfa harcmezőn haldokló katonákról készült állókép. A falon lévő képek és festmények hosszúkásra nyúltak, torz amőbákként olvadnak egymásba. Egy nagy, aranykeretes mű, amely gyerekkora óta Christine-é volt, a padlóig ér, mintha végigfolyt volna a falon, tócsaként gyűlve össze alul, így a ló barna zsiráfnak látszik, a fejét és a testét egyméteres nyak választja el egymástól, a lábai elvesznek a cseppfolyóssá vált viasz végtagok rakásában. A kanapé, egy teljes falat elfoglaló barna szarvasbőr monstrum, egy alagút bejárataként ível felfelé, a bőr lecsorog a favázról, majd megdermed útközben, borostyáninda benyomását keltve.

De leginkább az ablakok látványa rendíti meg Tomot.

Jól látta odakintről. Az ablakkeretek rombusszá változtak, a jobb oldali harántirányban dőlt gyémánt. Ennél is elképesztőbb módon nem repedtek meg az ablaküvegek. Tökéletesen illeszkednek az új formájukba, mint egy elvarázsolt kastély egyedi gyártású ablaktáblái.

– Mondtam, hogy bajban vagyok – szólal meg egy hang a szoba másik végében.

Tom próbálja elszakítani a tekintetét a bizarr környezetről, és a hangra összpontosítani. Egy sötét, a sarokba húzódó figurát lát a perec formájú asztalon túl, az árnyak közé rejtőzve. Beljebb lép a szobába, óvatosan közelítve a görnyedt alak felé, akiben Marcusra ismer.

– Marcus! Mi… istenem, mi történt itt? – kérdezi Tom, próbálva száműzni a remegést a hangjából.

De a fenébe is, iszonyúan fél, és komolyan fontolgatja, hogy sarkon fordul, kimenekül, bepattan az autójába, és elhajt, minél gyorsabban és minél messzebbre, örökre elfelejtve ezt az őrületet. De… De.

– Úgy hallom, kicsit ki vagy borulva – mondja Marcus halkan, és mintha mulatna is rajta. Aztán nagyot sóhajt. – Nos, azt hiszem, minden jogod megvan rá. Én is közel vagyok ahhoz, hogy begolyózzak, elhiheted.

Tom alig egy méterre van Marcustól, már tisztán ki tudja venni. A sarokban rogyott le, a két lába V alakban kitárva előtte, az álla a mellén nyugszik, a karja ernyedten lóg, tenyérrel felfelé.

Úgy néz ki, mint egy halott, gondolja Tom. Mint akit lelőttek egy westernfilmben, a sarokba tántorgott, és lecsúszott a falon, véres csíkot hagyva hátra, jelezve lefele tartó útját. De Tom nem lát vért a falon, Marcus mellkasa ütemesen emelkedik és süllyed, a telefon mellette hever a padlón. Ezen hívta fel őt, hisztérikusan üvöltözve, könyörögve, hogy jöjjön ide, azonnal, mert valami szörnyű…

– Elég durván néz ki a hely, ugye? – szólal meg Marcus, és Tom majdnem kiugrik az aligátorbőr csizmájából.

Marcus felemeli az arcát, de nem Tom irányába. Csukva van a szeme. Szorosan.

– Hol vagy?

– Pont előtted, Marcus – válaszol Tom, oda-vissza kapkodva a tekintetét, ahogy az eltorzult bútorok körvonalai egyre tisztábban látszanak az erősödő reggeli fényben. – Miért nem nyitod ki a szemed?

Marcus felnevet a kérdést hallva. Nevet, de nem vidáman, hanem mint a halálraítélt, akinek elmondtak egy viccet a bitó alatt, és durva, arcát dörzsölő vászonzsákkal a fején várja, hogy eltűnjön a lába alól a padló.

– Ó, az nem lenne túl jó ötlet, Tom – jelenti ki Marcus halkan, és a szoba irányába biccent. – Időben lekapcsoltam minden lámpát, így legalább egyedül ülök a sötétben, és semmi nem változik meg. De kezd világosodni odakint, ugye?

– Igen – nyögi ki Tom Marcuson tartva a szemét, és próbálja kisakkozni, mi a fene folyik körülötte. Az aggodalma, a félelme robbanásközeli állapotban van. – Figyelj, egyedül vagyunk, vagy…?

– Ó, egyedül vagyunk – vágja rá Marcus, és feszes vigyorra rándul a szája. Tom jól ismeri ezt az arckifejezést, és cseppet sem kedveli. – Christine elhagyott, haver. Világraszóló veszekedést csaptunk tegnap, volt ajtócsapkodás, meg minden. Egy ilyen veszekedés után nincs visszaút. Az ilyen veszekedések mindennek véget vetnek, érted, mire gondolok?

Tom érti, de nem mondja ki hangosan. Mi a franc történt itt? A hálószobába vezető homályos folyosó felé pillant, vonakodik benézni oda. Épp arra indulna, amikor Marcus keze hirtelen megmarkolja a farmernadrágja egyik szárát. Tom felkiált, és felé rúg, mire Marcus elkapja a kezét, és ezúttal rendesen nevet. A régi nevetésével.

– Bocs, ne haragudj! – szabadkozik, és felemeli a kezét, reménykedve fordul Tomhoz, mint egy vak koldus a pénzes erszényt csörgető gazdag emberhez. – Csak kerestem, hol vagy. Annyira… örülök, hogy eljöttél. Tényleg értékelem. A dolgok, hm, nem igazán alakultak jól.

– Nem mondod – reagál Tom levegőért kapkodva. – Amúgy sem volt túl sok választásom, úgy kiabáltál a telefonba, mint aki halálán van. Nagyon rám ijesztettél.

– Nos, mint láthatod – mutat körbe Marcus széles mozdulattal a groteszk tárgyakkal teli szobán –, elég jó okom volt rá. Mert ez kicsit sem normális, nem igaz, Tom?

Tom a barátja elé guggol, hogy egy magasságban legyen az arcuk.

– Marcus, mondd el, mi történt. Hol van Christine?

Marcus nekidől a falnak, ismét nagyot sóhajt.

– Mondom, veszekedtünk. Kettőnk között mindennek vége. De most nem ez a lényeg. Hanem maga a veszekedés. Az a lényeg.

– Nem értem…

– Ülj le. Ülj le egy kicsit, és hadd meséljek el valamit. Utána mindent megértesz… legalábbis egy bizonyos fokig. Rendben?

Tom újabb pillantást vet az árnyékos, néma folyosó felé, aztán lassan leül a padlóra, keresztbe teszi a lábát, és megdörzsöli az arcát. A kimerültség és a stressz kezdi megtenni a hatását. A csontjai mintha gumiból lennének, a gondolatai fekete szirupként vánszorognak a fejében. Képtelen egyedül megérteni a szoba furcsa állapotát, ezért nincs más választása, meg kell hallgatnia a barátja mondanivalóját, bármi legyen is az. Kivárni, hátha hirtelen értelmet nyer minden.

– Oké, szóval emlékszel arra a régi tévésorozatra, amit gyerekkorunkban néztünk? Amiben minden részben történt valami furcsa? Néha szörnyek voltak, néha ördögök, életre kelt bábuk, szellem kísértett egy idős nőt, ilyesmik. Emlékszel rá?

Tom emlékezett. Marcusszal együtt kuporogtak náluk az alsó szinten az ócska kis tévé előtt, aminek az antennáira fóliát csavartak, hogy nézhetővé váljon a kép. Tomnak sosem tetszett igazán a sorozat, furának, gyakran nevetségesnek találta, később sem érdekelte a természetfeletti. Jobban kedvelte a cowboyokat és a bankrablókat a szellemeknél és a manóknál. De Marcus odavolt az ilyesmiért, és az ő kedvéért Tom is nézte a különös történeteket a fekete-fehér képernyőn.

– Igen – válaszolja kurtán, remélve, hogy Marcus hamarosan a tárgyra tér.

– Az volt a kedvenc műsorom, az abszolút kedvencem – idézi fel Marcus olyan mosollyal, amitől Tom egyből meglátja benne a tizenkét éves kori énjét. – Megőrültem értük.

– Hova akarsz kilyukadni, Marcus? – sürgeti Tom, aki egyre nyomasztóbbnak érzi, hogy a barátja csukott szemmel beszél, amitől kísérteties, maszkszerű lesz az arca. – És miért nem nyitod ki a szemed?

– Várj, mindjárt odaérünk – ígéri a másik, mint aki egy nagy csattanót készít elő. – Szóval, volt egy része a sorozatnak, az egyik legelső, amit láttam. Nem emlékszem a címére, vagy hogy mi volt a cselekmény, de a főszereplőnek telekinetikus ereje volt. Emlékszel? Aztán a képességét használva elferdített egy kanalat a felesége előtt, hogy bizonyítsa, képes rá. Aztán azt hiszem, megőrült, vagy ilyesmi. A többi már elég homályos…

– Mindegy, mikor láttam azt a részt, már aznap este olyan képességeket akartam, mint a fickó a sorozatból. Megszállottan vágytam rá, tényleg megszállottan. Minden este és minden reggel, mint egy szertartás… basszus, még szégyellném is, ha nem… szóval mindennap kétszer pár percig bámultam egy kanálra, és próbáltam meghajlítani az akaratommal.

Tom a barátját tanulmányozza. Valami motoszkál a fejében, egy távoli emlék. Maga elé képzeli Marcus szobáját; nem volt mindig egy kanál az éjjeliszekrényén? De, volt, de Tom sosem foglalkozott vele. Ezek szerint volt egy kanál a szobájában, na és? De most, hogy Marcus említette… igen, tényleg ott volt. Ahányszor ott járt a szobában, mindig ott látta az ágy mellett.

– Várjunk csak – kap észbe Tom, az iszonyat falánk férgei kezdenek kaparni a gyomrában. – Megtanultál kanalat hajlítani?

– Nem! Épp ez az! Soha nem sikerült. Egyszer sem sikerült, egyetlenegyszer sem! – üvölt fel Marcus.

Az arca egyértelműen vidám, szinte már boldog, és Tom azon tűnődik, hova lett a telefonhívás hisztérikus, rettegő Marcusa. Csak megjátszotta magát? Vagy most játssza meg magát?

– Oké – mondja Tom, mert semmi más nem jut eszébe. – Akkor mi történt?

– Oké, szóval a kanálhajlításnál tartottunk, ugye? A megszállottjává váltam. De ahogy idősebb lettem, egyre inkább… a fenébe is, inkább szertartássá vált. Egyfajta meditációvá. Szokássá. Nem tudtam elaludni esténként, ha előtte nem töltöttem pár percet ezzel, és nem indult be a nap, amíg nem szántam erre időt reggel. Tudom, hogy hülyén hangzik, de nekem ez volt a reggeli és az esti ima megfelelője. Csak nem a mindenható istenhez imádkoztam, hanem egy fémkanálhoz. Baromság, mi? De annyira megnyugtató volt… ilyennek képzelem a meditációt. És ezért… basszus… – hallgat el egy pillanatra, nagyot nyel, rekedtes hangon folytatja. – Itt ment félre minden.

Tom felé nyújtja a kezét, és ő önkéntelenül elhúzódik az érintés elől.

– Itt vagy még, Tom? – kérdezi Marcus szinte suttogó hangon, akár egy lidérc a sötétben. – Figyelsz rám?

Tom remegő ujjakkal dörzsöli a borostás állát, száguldoznak a gondolatai.

– Oké, szóval mindennap kétszer megpróbáltál meghajlítani egy kanalat… tizenkét éves korunk óta.

Marcus bólint.

– Majdnem huszonöt éve.

– És soha nem sikerült.

Marcus megrázza a fejét.

– Soha. Egyszer sem – ismeri el.

A feje mozdulatlanná válik, a padló felé fordítja a lehunyt szemét, és Tom megint gúnyos mosolyt vél felfedezni az arcán.

– Egészen tegnap estig.

Mintha jeges ujjak kúsznának fel Tom gerincén. Már nem szeretné, hogy Marcus kinyissa a szemét. Hirtelen nagyon rossz érzése támad… ez több mint furcsa, több mint képtelen. Veszedelmes.

– És ezzel elérkeztünk a mához – mondja végül Tom.

Próbál… mi is lenni? Higgadt. Erős. A helyzet ura. De tudja, hogy egyik sem igaz. A tekintete a kifacsarodott asztalra siklik, ami az elvarázsolt kastélyba illő ablakokon át beömlő fényben fürdik, és azon mereng, milyen hatalomra volt szükség ahhoz, hogy ezt tegyék a bútorral. Az asztal két és fél méter hosszú, tömör tölgyfa, és mintha egy tündérmese óriása kötött volna rá csomót. De még ennél is rosszabb. Rosszabb, mert sehol egy szálka, sehol egy repedés, semmi nyoma erőszaknak. A fa meghajlott, a tükörsima felszín szolgaian vette fel új formáját, mintha maguk a molekulák rendeződtek volna át. Iszonyatos.

– El bizony – ért egyet Marcus, a padlónak beszélve, mint aki szégyelli magát. – Ahogy mondtam, veszekedtünk Christine-nel. Borzalmas, borzalmas veszekedés volt. Üvöltöttünk, kiabáltunk, sírtunk. Én is sírtam.

Felül, és Tom felé fordul.

– Azt mondta, el akar hagyni, Tom. El akar válni. El tudod ezt hinni?

Tom nagyot nyel, nem szól semmit.

– Iszonyú dühös lettem, felcsesztem magam. Elborult az agyam, érted? Egyszerűen… nem voltam önmagam. Megütöttem, Tom. Bevallom. Úgy megpofoztam, hogy a padlóra zuhant. Még soha nem ütöttem meg nőt, de üvöltözött velem, és… szörnyű dolgokat vágott a fejemhez. Sértéseket. Gúnyolódott rajtam.

– Szóval veszekedtetek – mondja Tom, elhúzódva Marcustól. – Aztán?

– Aztán semmi. Berohant a hálószobába, és engem kizárt. Kinyitottam a bárszekrényt, és azt mondtam magamnak: szabad a vásár. Szerintem megittam, tudom is én, egy üveg whiskey-t, mire kidőltem. Azt hiszem… Azt hiszem, próbáltam beszélni vele. Az ajtón keresztül. De ő nem volt hajlandó, pláne, miután nekiálltam piálni, tudod, „biztonságba helyeztem”.

Egy közös poénjuk. A régi szép időkből, amikor találtak egy üveget a szüleik bárszekrényében. Megitták, és ezt mondogatták: biztonságba helyezték.

– Rendben, és aztán? Mondd már – sürgeti Tom, türelmetlenül várva a történet végét, az igazságot.

A szoba fokozatosan fénybe borul, rájuk köszönt a reggel. Próbálja elkerülni a tekintetével a torz ablakokat, az árnyékszerű emberre összpontosít, aki alig karnyújtásnyira, összegörnyedve üldögél; arra a valamire, amit képes felfogni, vagyis reméli, hogy képes.

– Oké, nyugalom – csitítja Marcus, és felemeli a fejét, már nyíltan mosolyog, nyoma sincs a rémült férfinak, aki hajnalban hívta telefonon.

Biztonságba van helyezve, jut eszébe Tomnak.

– Szóval, a kanapén ébredtem – folytatja. – Hajnali kettő volt, és ki kellett mennem. Elvégeztem a dolgomat, kijöttem ide, felkapcsoltam minden lámpát, és leültem az asztalhoz. Még mindig elég részeg voltam, azt hiszem. Talán még most is az vagyok. Ültem az asztalnál, és arra gondoltam, hogy mit mondott nekem, hogy mit tett, és újra elfogott a düh. Belülről marcangolt, fenevadként vergődött bennem, ki akarta rágni magát, kiugrani a világba és elpusztítani mindent, amit csak ér. Őszintén szólva megrémültem a gondolatoktól a fejemben, a fortyogó haragom erejétől. Voltál már ilyen dühös, Tom?

– Asszem – válaszol Tom sután.

Marcus bólint, aztán szünetet tart, felemeli egy ujját, mint aki a szélirányt ellenőrzi.

– Aztán eszembe jutott, hogy mit kell tennem.

– A kanál – jelenti ki Tom.

Marcus lelkesen bólint.

– A kanál. Gondoltam, az majd lenyugtat. Lehiggadok tőle. Hoztam egy kanalat a konyhából, leültem az asztalhoz, és azt tettem, amit mindig. Koncentráltam. A kanálra meredtem, és akartam, hogy görbüljön el a rohadék.

Marcus olyan hevesen kapja fel a két kezét, hogy Tom hátrahőköl, fél métert hátrál.

– És megtörtént, Tom! – jelenti be büszkén, mint aki megvilágosodott. – Mintha felkapcsoltak volna egy reflektort a fejemben, és kiáramlott belőlem az a sok düh, frusztráció és csalódás, minden szégyen és szörnyűség, annak a kurvának az árulása, szökőárként zúdult ki.

Marcus a homlokára bök, mintha be tudná csúsztatni az ujját, egyenesen a mindezt lehetővé tévő misztikus erő örvényébe.

– És esküszöm, Tom, a kanál felemelkedett az asztalról, fel a levegőbe! El sem akartam hinni! Csak úgy… lebegett előttem, mint ami utasításra vár. És akkor formák jutottak eszembe. Hogy milyen formákat vehetne fel. És megtette, mármint a kanál, ott a levegőben elkezdett nyúlni és hajlani és kicsavarodni, el sem tudod képzelni – idézi fel Marcus, összefonja az ujjait, tekergő labdát formál belőlük. – Életem legelképesztőbb pillanata volt.

Tom bólint, nem tudja, mit mondhatna. Bármikor máskor kinevetné Marcust, vagy talán ámulna azon, hogy mit tett. De látva a szürreális pusztítást, az ablakot és a bútorokat átformáló őrületet, a szétfolyt képeket a falon, tudja, hogy még nem értek a történet végére. Marcus nem véletlenül tartja csukva a szemét. Nem véletlenül kapcsolta le a lámpát.

– És aztán? – kérdezi szinte suttogva.

Marcus feléje kúszik, mint egy hatalmas pók, először éri közvetlen napfény az arcát. Egy erős marok ragadja meg Tom bokáját, mielőtt elránthatná. Marcus arca megfeszül a kíntól, Tom vörös foltokat lát a járomcsontján, durva borostát az állán, a nehéz évek nyomait. Valahogy így képzeli el az elmebetegeket. Ez az őrület megtestesülése, és azért fohászkodik, hogy Marcus ne nyissa ki a szemét, tartsa szorosan zárva, mert nem akarja tudni, milyen szem tartozhat egy ilyen archoz… a padlón felé kúszó, a kopott csizmáját szorongató démonhoz.

Marcus kitátja a száját, mint aki visítani készül, üvölteni és jajgatni, de csak szavak törnek elő.

– Nem tudtam leállítani – mondja szipogva.

Összeszorított szemhéja alól könnyek szivárognak, takony folyik az orrából, és Tom el akar menekülni a barátja elől, kiszabadítani a lábát a sápadt, karmokká görbült ujjak közül. Ismét megszólal az ösztöne, hogy fusson, fusson, és soha ne nézzen vissza.

– Ezt hogy érted? – kérdezi Tom, és kirántja a csizmáját Marcus markából, nem törődve a másik érzéseivel.

Marcus látszólag észre sem veszi, vagy csak nem érdekli, hanem még közelebb mászik, a tenyere a poros fapadlón támaszkodik, behunyt szemével Tom arcát keresi.

– Azt jelenti, amit mondok! – rivall rá, a kirepülő nyálcseppek megcsillannak a napfényben. – Nem tudtam leállítani! A kanál visszaesett az asztalra. Az asztalra néztem, még több formát képzeltem el, és ez az óriási szar felemelkedett a padlóról, Tom! Felemelkedett, és elkezdett átalakulni a levegőben! Szörnyű formákat vett fel, csavarodott és lüktetett az elmémből áradó energiától. Elkaptam a pillantásom, megrémültem, azt mondtam az agyamnak, hogy elég, HAGYD ABBA! De nem hagyta abba. És bárhova néztem, minden elkezdett átalakulni, meghajlott, elolvadt. A fa vízként folyt, a fém bugyogva megnyúlt, az ablakok mozogni kezdtek, mintha forró olajon lebegnének, és próbáltam máshova nézni, máshova! Istenem, a székek… meghajoltak és táncoltak. Azok a rohadt falak lobogtak, mint egy vitorla… hihetetlen volt, Tom! Hihetetlen és rémisztő, mert elvesztettem az irányítást. Borzalmas volt… annyira borzalmas. De közben lenyűgöző. Úgyhogy lekapcsoltam minden lámpát, az összeset, sötét volt, hogy ne lássak semmit. Ha nem látok semmit, nem tudok semminek ártani, igaz? Igaz?

Marcus elhallgat, kapkodja a levegőt, nyálcsík lóg a szájából, ahogy lehajtja a fejét. A testéből elszáll az erő, egyre lejjebb ereszti a homlokát, míg végül majdnem az arcán fekszik. A megerőltetéstől elfehéredett ujjai szétvetve támaszkodnak a padlón. Egy ugrásra készülő állat, villan Tom eszébe.

– Marcus…

Barátja megint sír, ezúttal halkan, és amikor újra megszólal, a hangja nem több reszelős suttogásnál a reggeli fényben, ami a poros padlóról verődik vissza felé.

– Annyira zajos volt, Tom. Meg lennél lepve, hogy milyen hangos, amikor valami így meghajlik. Mint egy haldokló állat. A bútorok felnyögtek és sikoltottak, mint amiket fájdalom gyötör, és mintha bántottam volna őket… Szóval azt hiszem, felébresztettem Christine-t…

– Jézusisten – hördül fel Tom, és talpra evickél.

– Hidd el, Tom! Meg akartam állítani, tényleg! Próbáltam, próbáltam…

Marcus visszamászik a sarokba, vissza az árnyak közé, mint aki az életét félti.

– Veszekedtünk! – üvölt az arcára szorított kezébe. – Veszekedtünk! El akart hagyni, Tom! El akart válni tőlem…

Tom arcából kifut a vér. Hátralép, és a folyosó felé néz.

– Marcus, hol van Christine?

Marcus nem válaszol, csak halkan sírdogál a sarokban, és Tom úgy retteg, mint még soha életében. Christine.

– Marcus! – kiabálja, kész felrángatni a férfit a padlóról, és addig verni, amíg abba nem hagyja az átkozott pityergést. – Hol van?!

De már nem is pityereg, döbben rá Tom. Figyeli Marcus remegő testét, hallgatja a szájából előtörő fulladozó hangokat… Istenem, ne, gondolja.

A rohadék… nevet.

Tom kábán fordul el tőle, végigmegy a folyosón, távolodva a zengő nevetéstől, a nappaliban kuporgó őrült lidérctől.

A hálószoba a folyosó végén van. Egyből feltűnik neki a megnyúlt, két méternél is magasabb, ijesztően meghajlott ajtókeret. Az ajtógomb még működik. Tom elfordítja, és belöki az ajtót.

A hálószoba falai vörösek. Christine rózsavörösnek hívta, jut eszébe. A sötét, nehéz tíkfa ágykeret szét van húzva, mint a gumicukor, majdnem a szemközti falig nyúlik, négy és fél méter egyik szélétől a másikig. Az éjjeliszekrény egy fadombbá folyt szét, sziklás hegylánc miniatűr modelljeként terül el a padlón. A szekrény, ahol a nő ruhái lógtak, a távolabbi falhoz lapul, a teteje lefele hajlik, mint az önmagába visszaforduló hullámtaraj. Az egyik falon, veszi észre Tom, jókora lyukak éktelenkednek, mintha meteorok zuhantak volna rá. A fürdőszoba ajtaja nyitva van, a vécé szökőkútként spricceli a vizet, eláztatva a szőnyeget, a porceláncsésze szája egészen a plafonig nyúlik, akkora, hogy egy felnőtt ember is be tudna lépni rajta. Egy kapu.

Az ágyon, a matracon egy barna paplan és feltúrt ágynemű hever. Göröngyös, nagy valami rejtőzik alattuk, mintha takarót borítottak volna egy halom labdára. Tom az ágyhoz lép, izzadó tenyérrel fogja meg a takarót.

Egy pillanatra abban reménykedik, hogy ha félrerántja, kiderül, hogy megtréfálták. Hogy átverték. Christine előugrik a szekrényből, és rákiabál: „Elhitted! Elhitted!”, Marcus a hátára csap, és minden olyan lesz, mint előtte, mielőtt egymásba szerettek a nővel, mielőtt bujkálniuk kellett, a szebb jövő ígérete előtt. Legalábbis kettőjük számára.

Félrerántja a takarót, és felüvölt. Józan esze ijedt állatként hagyja el a testét, az elméje vékony gallyként roppan ketté, egyre csak üvölt és üvölt. Már fáj a torka, de az üvöltés nem akar véget érni, elszakadnak a hangszálai. Az arcát, a nyakát karmolja, a szeme szélét, hogy befogadja az iszonyatot.

Veszekedtünk. El akart hagyni, Tom.

A szavak egyre ott visszhangoznak a fejében, az undor helyét a félelem veszi át, az önfenntartás ösztöne. Rémülten sarkon fordul, a hálószoba ajtajához rohan, végig a folyosón a nappali felé, nem áll meg, nem gondolkodik, semmire sem gondol, csak a futásra. Menekülj!

Befordul a sarkon, fél térdre esik, felpattan, és a bejárati ajtó felé iszkol. Egy árnyékot lát a szeme sarkából, a konyha felől közelít, de nem várja meg, hogy mi az, az ajtó felé veti magát, az ajtógomb felé nyúl…

…és az elhúzódik előle. Mint az ég felé törő léggömb, egyre magasabbra és magasabbra emelkedik. Tom első gondolata, hogy utánaugrik, majdnem kuncog az elképzelt jeleneten, és ostoba bámulattal figyeli, ahogy az egész fal felfele kezd nyúlni, egyre csak fel, az egész épület új formát ölt, meghajlik a férfi akarata előtt, akit elárult, akinek ekkora hatalmat adott a dühe, miután elvette az eszét.

– Tom – szólal meg a nyugodt hang mögötte. – Látlak.

Tom behunyja a szemét, próbál az álomra gondolni. Elképzelni, ahogy betakarja a föld, és az ajka csókban olvad el.

Gonosz nevetés harsan, az ördög nevetése.

Tom megfordul, kinyitja a szemét, és az őrület vöröslő, kiguvadó szemébe néz. Pillanatnyi fájdalmat érez a gerincében, miközben a mennyezet felé száguld, és még egyszer, talán utoljára, aranyló láthatárként, lenyugvó napként látja maga előtt Christine-t.

OLTÁR

Gary sóvárogva bámult ki a kombi párától homályos hátsó ablakán. A mögöttük haladó fehér Cadillac hűtőrácsa fénylett a forróságban, és valahányszor csikorogva fékeztek, úgy csillogott, mint egy nagyra tátott krómszáj, amely az ő hátsó lökhárítójukra veti magát. Gary szórakozottan meredt a két sötét, elmosódott árnyékalakra a Caddy rézsútosan ereszkedő szélvédője mögött, furcsa kukkolók egy másik világból, ahol léteztek az olyasmik, mint a légkondicionálás és a sötétített ablaküveg.

Martha hajlamos volt nagyokat fékezni és élesen venni a kanyarokat; Garynek minden irányváltásnál az utastér forró műanyag elemeinek kellett támasztania a tenyerét, a csupasz talpát pedig a durva szőnyegen vetette meg a piros lámpák hozta rövid szünetekben. Ráadásul csak fürdőnadrágot viselt, és a hatalmas ablakokon betűző napfény ferde fehér négyszögeket vetített a bőrére, amelyek forró vajként égették, valahányszor kanyarodtak. Úgy érezte magát, mint egy rovar, amely csapdába esett a nagyítóüveg perzselő tekintete alatt.

Jóllehet az elülső ablakok le voltak tekerve, hátul alig mozgott a levegő, és bár rövid volt az út, máris verejtéktől volt csatakos a bőre. Ennél is jobban bosszantotta a mellkasára és a kézfejére szóródott lila cukor a feltépett Lik-M-Aid Fun Dip-zacskóból, amely lila porfelhőt köhögött rá, amikor Martha áthajtott egy különösen nagy kátyún. A zökkenőtől Gary a levegőbe emelkedett egy pillanatra, majd visszazuhant a kombi hátsó terének padlójára; ráharapott a nyelvére, és bekövetkezett az imént említett, ragadós Fun Dip-fiaskó.

– Elnézést! – szólt hátra Martha, felemelve az egyik kezét, de nem fordult oda. Aztán dünnyögve hozzátette: – Egyre több a kátyú… Átkozott utak.

– Anyu, figyelj már oda! – csattant fel Abby, és bár dorgáló hangon tette, a tekintete egy pillanatra sem szakadt el a jegyzetfüzettől, ahova a szerelmes leveleit írogatta Timmy Northrupnak. – Elrontottam miattad – dohogott.

– Elnézést! – ismételte meg Martha, ezúttal fáradtabb, bánatosabb hangon. – Nem vettem észre.

Abby szórakozottan hátrafordult, és találkozott a tekintete Garyével. Elmosolyodott, kellemes meglepetést tükrözött az arca, mintha a fiú akkor bukkant volna elő a semmiből.

A szájához emelte a kezét, poharat mímelve, és úgy tett, mintha inna belőle. Utána kancsalított, és ingatni kezdte a fejét. Gary tudta, hogy részegséget imitál, és majdnem felnevetett, de amikor visszatért a pillantása az anyja tarkójára, elhalványult a mosolya. Az anyja tényleg ivott. Azt is tudta, hogy néha túl sokat. Ez volt az egyik oka annak, hogy elhagyta őket az apja, legalábbis Abby szerint.

Amikor visszanézett a még mindig mosolygó Abbyre, akinek az arcára sütött a nap, sokadszor is megállapította, mennyire szép. Ugyanolyan fekete haja és kék szeme volt, mint neki vagy az anyjuknak, a bőre viszont barnább árnyalatú, akár az apjuké. Gary tudta, hogy a fiúk szépnek tartják (sok barátjától hallotta ezt), és nem akart vitába szállni velük. Azt kívánta, bárcsak olyan lenne, mint ő, és gyakran utánozta az arckifejezését, a mozdulatait, azt remélve, hogy ő is olyan népszerű lesz, mint a nővére. De tudta, hogy alacsony, vékony és sápadt. Sovány volt, csontos, mint az anyja, akit a kérésére Marthának hívtak, de ezt ő sosem érezte helyesnek. Martha halvány bőrű, kissé vékony, főleg az apjuk távozása óta. De ő is eléggé szép volt. A fiú jól tudta. Tudta, hogy korábban szép volt.

Abby csettintett az ujjával, hogy magára vonja az öccse figyelmét. Ő a szemébe nézett, próbált mosolyogni. Abby viszonozta a mosolyt, és megajándékozta a „Kacsintással”. A Kacsintás nem csak egy szemvillanásnyi ideig tartott, hosszasan kitartotta, az egész arca beszállt a gesztusba, vicsorgott a szája, ráncok jelentek meg a szeme körül és a homlokán, a szemhéja hevesen préselődött össze, szempillái átölelték egymást.

Gary imádta ezt a kacsintást, és mindig elmosolyodott tőle. Abby akkor csinálta ezt, amikor rossznak tűnt a helyzet, de végül megoldódott. Ezt üzente: „Nyugalom, nem kell aggódnod. Együtt mindent megoldunk.”

Megérkeztek az uszodához.

Martha lenyitotta a kombi hátsó ajtaját, és felkapta a törülközőkkel, naptejekkel, ennivalókkal és vizesüvegekkel teli vászontáskát. Gary szorosan a mellkasához szorította a saját törülközőjét és a kék úszószemüvegét, arra várva, hogy Martha végezzen, és ő végre kiszállhasson.

– Kéred a papucsodat? – kérdezte Martha, és feltartott egy kisebb hálós táskát, amelyből Gary papucsa és pólója kandikált, meg a rongyos borítójú regény, amelyet ő olvasott lassan egy hónapja.

Gary egy szörnyet pillantott meg a vastag könyv borítóképén, gyűlölettel teli fekete szemek meredtek rá a táska egymást keresztező műanyagszálai közti hézagokból. Utálta a könyvet, és nem értette, az anyja miért olvas ilyesmit. Ő az Encyclopedia Brown-sorozatot szerette, vagy a kedves idős hölgyről szóló Mrs. Piggle-Wiggle-könyveket, aki mindig tudta, mihez kell kezdeni a rossz gyerekekkel. A legutóbbiban, amit olvasott, bezárt egy fiút a rendetlen szobájába, és végül olyan magasra halmozódott a sok szemét, hogy a fiú csapdába esett, nem tudott se enni, se aludni, se kijutni a szobából, és csak azért maradt életben, mert rájött, hogy tisztának kell lennie. Úgyhogy a fiú kitakarított, és soha többé nem csinált rendetlenséget. Gary szerint ilyen könyveket volt érdemes olvasni.

– Gary! – szólalt meg ismét az anyja, ezúttal az ujjain lógatva a papucsait, és meglengette őket, hogy felrázza a merengésből. – Forró a beton.

– Oké – egyezett bele, csak hogy elinduljanak végre; bármire kész volt, hogy kiszállhasson a meleg, fülledt levegőjű autóból, és a tiszta, hideg vízbe mehessen.

A hátsóján kúszott a lenyitott ajtó kemény műanyag felületére, és türelmesen ült, amíg Martha ráadta a kék papucsokat. Nevetés és örömteli sivítások hangja hallatszott a magas, a medencét és a parkolót elválasztó, barna téglából rakott fal mögül.

Az anyja végre hátralépett, így Gary lecsusszanhatott az aszfaltra. Abby már előttük járt, a leparkolt autókat könnyedén kerülgetve tartott a sötétített üvegű szárnyas ajtóhoz, amely felett az Akheron Városi Sportközpont felirat díszelgett. A zömök, bézs színű téglaépület szolgált a sportközpont bejárataként. A fiú szorosan megfogta a törülközőjét, és a nővére után sietett.

– Kérlek, vigyázz az autókkal! – kiáltott utána a mögötte loholó Martha. – Tudod, hogy néha a leparkolt autó is elgurulhat!

Abby hátranézett a járdán csattogó papucsok hangját hallva. Szórakozottan elmosolyodott, visszafordult, és folytatta az útját. Gary látta a fehér bikinije pántját, ami a napon ragyogó, fehér és zöld csíkos nyári pamutruha alól kandikált ki. Ő is papucsot viselt, csillogó kövekkel teli, vicces fajtát, és cipelte a saját táskáját, tele csupa olyasmivel, amiről Gary el sem tudta képzelni, miért lehet rá szükség a medence mellett. Csak azért tudta, hogy mit pakolt be a nővére, mert reggel belekukkantott a táskájába, mielőtt elindultak.

A naptejet és a magazint értette, de a smink és a hajkefe már kérdéseket vetett fel benne, néhány „lányos” dolgot pedig egyáltalán nem ismert fel. A papírba csomagolt tubus, fura csatok, amikről azt feltételezte, hajba valók, és egy kis műanyag doboz, benne tabletták… nem tűnt aszpirinnek.

Az a benyomása támadt, hogy a doboz álcázásra, a tabletták elrejtésére szolgált. De szerette Abbyt, ezért nem árulta be.

Amikor utolérte, a lány szórakozottan megfogta a kezét. A fiúnak gyorsan át kellett tennie az úszószemüvegét a másik kezébe, de nem bánta.

– Maradj velem, és nem lesz baj – mondta a nővére, de nem nézett le rá.

A fiú bólintott, és lepillantott, figyelve a parkoló fekete aszfaltján klaffogó papucsát, csak akkor nézett fel, amikor elérték a sötét, kétszárnyú ajtót.

Együtt, kézen fogva léptek be.

Tyler Lippon utálta a karúszóit. Majdnem nyolcéves volt, és ezerszer mondta az anyukájának, hogy egész jól tud már úszni. Az anyukája persze tudta ezt, mert megnézte, amikor úszóleckéket vett a YMCA-központban. Már nem is használt úszódeszkát, amikor a lábtempót gyakorolták. Ráadásul tudta, hogyan kell nagyon, nagyon sokáig visszatartani a lélegzetét.

– Még túl kicsi vagy, és rengeteg vad, nálad nagyobb kölyök lesz ott – jelentette ki az anyja, miközben ráhúzta az egyik szoros, felfújt kék gyűrűt a keskeny bicepszére. A gumitól Tylernek viszketett bőre.

– Ez annyira nevetséges – panaszkodott, különösen odafigyelve az utolsó, nemrég tanult szó kiejtésére.

Az anyja rámosolygott, megpuszilta a homlokát, és a fiú tudta, hogy elvesztette a vitát.

– Jövőre, öregúr – ígérte, gyengéden az orrára koppintott az ujjával.

A vörös körömlakkja illett az egyrészes fürdőruhájához és a dús vörös hajához. Tyler utálta ezt a becenevet, de a szülei ezzel szokták cukkolni, mert annyival okosabb a korabeli gyerekeknél, és Sam nagypapa „öreg léleknek” hívta. Ő nem gondolta, hogy különösebben öreg lenne a lelke. Véleménye szerint az ugyanúgy nyolcéves volt, mint ő maga.

Kiszabadult az anyukája meleg kezei közül, megfordult, körülnézett, nehogy összeütközzön valakivel, és a medence sekély vizébe ugrott. Mindenfelé gyerekek pancsoltak körülötte, de nem bánta, és kicsit örült is az úszóknak, amiért a felszínen tartották, amit persze sosem vallott volna be az anyukájának. Szokásához híven a vízbe hajtotta az arcát, és kinyitotta a szemét, ügyet sem vetve a klór keltette tompa szúrásra.

A medence alvilága csoda szép volt. Felhős és kék, az ugráló, pörgő, sétáló és úszó gyerekek csípőinek és lábainak birodalma, ahol minden lassítva mozgott. Amikor a víz ellepte a fülét, távoli és tompa lett a gyerekek zsivaja, és úgy érezte, egyedül van, mint az égben lebegő angyal, aki a megmentett lelkekre tekint le, amint felfele, egyre csak felfele másznak a felhőkön. Elmosolyodott a víz alatt, és tempózni kezdett a lábával. Elkezdett kiúszni a sekély részből, szélesre tárta a felszínen lebegő karját, és békésen figyelte, ahogy a medence durva fehér betonfeneke egyre messzebb távolodott, azt a csodás érzést kölcsönözve neki, hogy széttárt angyalszárnyaival egyre magasabbra repül az égben, Isten felé.

Martha figyelte, ahogy a gyerekei eltűnnek az épületben, és felsóhajtott. Kibaszottul meleg volt. Azon merengett, lenne-e ideje egy cigarettára, aztán eszébe jutott, hogy nála vannak a belépők. Elképzelte a gyerekeket az unott recepciós pultja előtt: Gary türelmetlenül járkál, és emelgeti a lábát, Abby pedig elegánsan duzzogva oldalra tolja a csípőjét, az ajka dacosan csücsörít, a nagy kék szeme kíméletlenül pislog, miközben arra vár, hogy szegény, szomorú, idős édesanyja meghozza a belépőket, és végre mehessenek játszani.

Martha általában csak kitette a gyerekeket, és elment Suzanne-nel meginni egy délutáni martinit a Chi-Chi’sben, a bevásárlóközpont mellett, de ezúttal úgy döntött, hogy a kis szörnyetegekkel tart, mert muszáj volt napoznia egy kicsit. Úgy érezte, hogy leharcolt, sápadt, és rossz formában van. Gyakrabban akart kijárni, többet edzeni, de mindig annyira fáradt volt. Hosszú volt a hét a munka és a gyerekek mellett, akik mindig sok gondot jelentettek nyáron, amikor nem kötötte le őket az iskola. A késő éjszakába nyúló ivászatok miatt nem aludt jól, ráadásul előttük volt a hétvége. Már előre gyűlölte a pillanatot, amikor meglátja Dant és az ostoba, öntelt, mosolygó, jóindulatú arcát, ahogy felsétál a behajtón, valamilyen khaki nadrágban és ingben… ahogy egy ügyvéd elképzeli a hétvégi lezser ruhát.

Még javában zajlott a válásuk, amely során Dan arra hivatkozott, amikor elhagyta, hogy Martha sokat iszik, azonban mivel viszonyt kezdett az akkor nyolcadikos Abby tanárnőjével, basszus, Martha kapta meg a gyerekek felügyeleti jogát. Ki a kicsit nem becsüli, gondolta magában, és elmosolyodott. Mr. Jó. Mr. Szent. Mr. Mindenben-Jobb-Vagyok lebukott, ahogy Ms. Kulowskyt döngeti, a Middlemarch Gimnázium immár csak volt tanárát, aki ezzel egy negyvenen túli és egy ronda válás közepén járó polgári peres ügyvéd kúrópajtásává lépett elő. Ráadásul kopaszodik, figyelte meg a legutóbbi hétvégén, amikor a férfi eljött a gyerekekért.