Borítószöveg

Amióta megnyitottam a könyvesboltot, nincs olyan beszélgetés, amelyben fel ne merülne a kérdés: „Hogyan jutott eszébe az az ötlet, hogy könyvesboltot nyisson egy száznyolcvan lakosú, eldugott falucskában?”

Alba Donati olaszországi könyvkiadóként mozgalmas életet élt – élvezte a nyüzsgést, a neves nemzetközi szerzők társaságát?, mégis készen állt a változtatásra. Egy nap úgy döntött, visszatér Lucignanába, szülőfalujába a toszkán hegyekben, és nyit egy kis könyvesboltot.

Nem tűnt valószínűnek, hogy Alba boltja sikeres lesz, mégis hamarosan elterjedt a híre nemcsak a környékbeli könyvbarátok között, de szerte Olaszországban. Miután túlélt egy tűzesetet és egy világjárványt, népszerűsége nőttön-nőtt. Elkötelezett olvasók érkeznek távoli vidékekről nézelődni, meginni egy csésze teát abban a biztos tudatban, hogy Alba megtalálja a számukra legmegfelelőbb olvasmányt.

A naplóbejegyzések formájában megírt, inspiráló történet az olvasást, az olvasókat és a könyveseket ünnepli – az irodalmi világ meg nem énekelt hőseit.

Alba Donati költő, könyves szakember az olasz könyvkiadásban dolgozott a legjelentősebb nemzetközi szerzőkkel együttműködésben, mielőtt hazaköltözött Lucignanába, hogy nyisson egy kis könyvesboltot. A Könyvesbolt Toszkánában az első prózakötete.

ALBA DONATI

Könyvesbolt Toscánában

Fordította Todero Anna

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Alba Donati: La libreria sulla collina. Giulio Einaudi Editore, 2022

Copyright © Alba Donati, 2022

Published by arrangement with The Italian Literary Agency

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Todero Anna, 2023

Minden jog fenntartva

Borítófotó © Anna Regge

Szerzőfotó © Leonardo Pasquinelli

ISBN 978-963-355-986-4

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Elekes Dóra

Szerkesztette Orosz Ildikó

A szöveget gondozta Markwarth Ágnes és Pávay Andrea

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

az én különc családomnak,

amelyben egyetlen dátum vagy név sem stimmel

– Romano, szeretnék könyvesboltot nyitni itt, ahol lakom.

– Rendben, hány lakosa van a településnek?

– Száznyolcvan.

– Értem, száznyolcvanezer osztva…

– Nem száznyolcvanezer. Száznyolcvan.

– Te megőrültél.

Telefonbeszélgetés Romano Montronival,
a Feltrinelli könyvesbolthálózat volt vezetőjével.

Volt egyszer egy királyné, akinek volt egy babaháza… egy olyan csodálatos babaház, hogy mindenfelől odasereglettek az emberek, hogy láthassák.

Vita Sackville-West: A babaház rejtélye

Január

Január 20.

Minden kislány a maga módján boldogtalan, és én nagyon boldogtalan voltam. Talán a bátyám házassága volt az oka, amely váratlanul szakadt a nyakamba hatéves koromban, vagy anyám régimódi gondolkodásmódja, esetleg a barátnőim falusias undoksága, ma veled játszom, holnap egy másikkal.

Amióta megnyitottam a könyvesboltot, nincs olyan beszélgetés, amelyben fel ne merülne ez a kérdés: „Hogyan jutott eszébe az az ötlet, hogy könyvesboltot nyisson egy száznyolcvan lakosú, eldugott falucskában?”

Ma sok csomagot állítottam össze. Van egy salernói hölgy, aki így ünnepli a Valentin-napot: az egyik lányának egy Emily Dickinson-verseskötetet ajándékoz, Emily Dickinson-naptárt és egy Emily nevű, illatcserje-kivonatból készült parfümöt, a másiknak Emily egyik könyvét, egy Emily-naptárt és egy rózsaszirmos-fátyolvirágos karkötőt. És ha még ez sem lenne elég, a hölgy magának is megvette a hőn szeretett Emily Füveskönyvét és a naptárt. Hogyan jutott eszembe? A dolgok nem jutnak eszünkbe, a dolgok lappanganak, megkelnek, betöltik a képzeletünket, amíg alszunk. A dolgoknak saját életük van, egy olyan párhuzamos zónában sétálgatnak, amelyről még csak nem is sejtjük, hol lehet, aztán egyszer csak bekopognak: megjöttünk, mi vagyunk a te ötleteid, figyelj ránk.

A könyvesbolt ötlete kétségkívül ott lapult annak a sötét, mégis örömökkel teli zónának a mélyén, amelyet gyerekkornak neveznek. A gondolatot a Lavorini-ügy táplálta, ő volt az első meggyilkolt gyerek, akire emlékszem. Viareggio közelében találtak rá, és minden áldott délután ezt a történetet hallottam a nagyapámtól, akinek volt egy szalagos magnója. Persze nem Tullio nagypapa volt az, aki ennyire haladt a korral, hanem modern és szabados gondolkodású nagynénéim (legalábbis a faluban így vélekedtek róluk). Kicsit szégyenkeztem miattuk, de imádtam őket.

A mérleg másik serpenyőjében viszont ott volt Polda néni, anyám nővére, foglalkozására nézve parasztasszony, aranyszívű nő, aki mellesleg nem ment férjhez, és ezt büszkén vállalta. Egész napokat töltöttem azzal, hogy ki-be gombolgattam a kardigánját, csak hogy az ölében ülhessek, és hallgathassam a történeteit. Meg Feny néni, hivatalosan Fenysia, aki mások háztartását vezette, apró termetű volt, de erős, félénk, de okos, ő indított el a regényolvasás útján azzal, hogy elhozta nekem a munkáltatóitól kapott könyveket.

Az ő tiszteletére neveztem el Fenysiának a Kultúra Nyelvének Iskoláját, amelyet pár éve alapítottam az élettársammal, Pierpaolóval. Úgy éreztem, a tudást ápolni éppen olyan fontos, mint olyan jó levest főzni, amilyet ő tudott.

Anyám történeteivel viszont egy krétakori dinoszauruszt is meg lehetett volna ölni. Kedvenc meséje egy kislányról szólt, aki elbóbiskolt egy fa alatt, míg az anyukája a földeken dolgozott. Ekkor jött egy nagy kígyó, és lecsusszant a kislány torkán. Emlékezetemben itt fekete lyuk tátong, és ami menthető, azt jóval később Lucia doktornő tizenkét évi pszichoanalízissel mentette meg.

A falu kicsi volt, és szerettem: úgy rajzoltam a velünk szemben magasodó hegyet tavasszal, nyáron, ősszel és télen, mintha a Kilimandzsáró lett volna. A „máshol” az a hely, mondaná egy filozófus, ahol még nem jártál. És én sosem jártam a velünk szemben magasodó hegyen, még most sem. Imádtam a mezőket belepő zúzmarát, olyan volt, mint a kristálydíszek Csipkerózsika kastélyában. Aztán imádtam a hangyákat, a túlélésért végzett szorgos munkájukat. Igen, mert ha az ember fűtés és fürdőszoba nélküli házban lakik, és megbolondul a szeme, a keze, de még a füle is, egy ponton túl nem csoda, ha azt hiszi, belehal.

Ebből a bevezető képből hiányzik apám. Tényleg nagyon hiányzott, és amikor leült a kiságyam mellé, amit gyakran a betegágyamnak gondoltam, a szemem, a kezem, a fülem megnyugodott, és a világ ismét nézhetővé vált.

Ezt a naplót véletlenül pont január 20-án kezdem, ezzel a dátummal indul Büchner Lenze; és Paul Celan – aki 1960. október 22-én kapta meg a Büchner-díjat, 9 évvel, 5 hónappal és 29 nappal azelőtt, hogy a Mirabeau hídról a Szajnába ugrott – ezt a dátumot állította beszéde középpontjába a díjátadó ünnepségen.

Mert a dátumok fontosak, és mindannyiunknak megvan a magunk január 20-ája, a nap, amikor Lenz mindent otthagy, és elmegy. Anyám első férje is 1943. január 20-án indult útnak. A többi, még életben lévő hegyivadásszal együtt azt a parancsot kapta, hogy hagyják ott a Dont, és vonuljanak vissza. Ez volt az epilógusa az oroszországi háborúnak, amelyben csak azokban a napokban ötvenegyezer katona esett el vagy tűnt el. Mínusz negyven fokban sokaknak még cipő sem jutott.

Anyám, Iole huszonnégy éves volt, Marino, a férje huszonnyolc, Giuliano, a bátyám hat hónapos. A sosemvolt család Voronyezs környékén roppant össze, ott, ahol a költő Oszip Mandelstam élt, mielőtt bezárták volna egy szibériai lágerbe, ahol azután meghalt.

„Voronyezs, hát nem ereszt el a varázs:

Ellöksz végre, vagy a sors avarba ás,

Zsarnok leszel, vagy magamnak én a vész –

Voronyezs, zsarátnokváros, varjú, kés.”{1}

Anyám csak várt, várt, de Marinóról nem jött hír, mintha elnyelte volna a sztyeppe. A hivatalos feljegyzések 1943. január 23-ával zárulnak, azután semmi. Megérkezett viszont a hadiözvegyi járadék az összes eltűnt katona feleségének.

Mandelstam már akkor kézen fogva vezetett a sztyeppén, amikor még nem is tudtam, hogy anyám is azt a sztyeppét áztatta a könnyeivel.

Eközben én is mindent otthagyok: a világ legszebb városát, irigylésre méltó munkát, egy szép lakást a Nemzeti Könyvtár közelében, és visszamegyek a faluba, hogy megtudjam, eltűnt-e már a kígyó, és az a kislány a fa alatt véletlenül nem Alice-e Csodaországból, aki épp az imént aludt el.

Mai rendelések: Emmanuel Carrère: Az ellenség, Alice Munro: Asszonyok, lányok élete, Edmund White: Egy amerikai ifjú, Anita Brookner: Tóparti szálloda, Virginia Woolf: Felvonások között, Auður Ava Ólafsdóttir: Csend Hotel.

Január 21.

A könyvesbolt ötlete használatra készen kopogtatott az ajtómon egy éjszaka. 2019. március 30. A ház előtt volt egy kis domb, ahová anyám salátát vetett, és ahol két régi karó közé feszített drótra teregettem a kimosott ruhákat. Nem volt sok pénzem: muszáj volt kitalálnom valamit.

Kislány koromban hatalmas padlásom volt. A ház a családunkat tükrözte, félig lakható volt, félig a semmibe süppedt. Amikor belépett az ember, a konyhában találta magát, jobbra nyílt egy szoba, amelyet anyám kettéválasztott egy nagy, rózsaszín masnikkal díszített, zöld függönnyel (a masnik azon az oldalon díszelegtek, ahol – attól függően, milyen napom volt éppen – a szobám vagy betegágyam volt), balra pedig egy, teljes egészében a hetvenes évek stílusában átalakított nappali, laminált asztallal, székekkel és pohárszékkel, amelyek úgy csillogtak, hogy még annál is hamisabbnak tűntek, mint amilyenek valójában voltak. Azután két ajtó. Az egyik a pincébe vezetett, arra a helyre, amely évekkel meghosszabbította a Lucia doktornővel folytatott pszichoterápiámat. Valószínűleg ott íródott az összes rémmese az idők kezdetétől fogva. A másik ajtón keresztül a padlásra lehetett feljutni.

Volt valami, ami egyedivé tette a padlásfeljárót. Az első fordulóig a lépcső vakolatlan, lyukas téglákból készült, ezt a munkát apám kezdte el, mihelyt beköltöztünk a házba, de amint befordult az ember, hogy továbbmenjen felfelé, az új lépcső egyszer csak megszakadt, és következett a több évszázados falépcső. Az apai szeretet is megszakadt. Valahányszor a padlásra mentem, imádkoztam, hogy a fa lépcsőfokok bírják a súlyomat, és ne zuhanjak le a semmi szakadékába, ahol minden bizonnyal a jól ismert kígyó vár.

Ez a feljáró – egy félbehagyott munka emléke – az a hely, ahonnan kiindulnak az álmok. Mert ha befordultam, felmásztam azon az öt átkozott, ingatag lépcsőfokon, és végre felértem a padlásra, megmenekültem. Sikerült. Eljutottam a saját birodalmamba. Volt egy képzelt gyerekekből álló osztályom – mindenkinek saját füzete –, és órát tartottam nekik. Én voltam a tanító néni, és a saját, egy-két évvel korábbi feladataimat javítgattam. Vagy a Bibliámat olvastam: a Fabbri Kiadó gyerekeknek szóló, tizenkét kötetből és négy pótkötetből álló enciklopédiáját. Azt hiszem, a divatról alkotott elképzeléseim is onnan származtak. Az enciklopédia három oldalt szentelt a római kori saruknak, amelyekért valósággal megőrültem. Vettem is magamnak két pár rabszolgaszandált, térdig érő, egymást keresztező zsinórokkal, az egyik aranyszínű volt, a másik hófehér. Nagyjából tizenkét éves lehettem, annyi, mint Lolita. Egyébként az enciklopédia roppant komoly témákat tárgyalt:

Az olasz karbonári mozgalom

Assisi Szent Ferenc

A fától a papírig

Róma meghódítja Tarantót

Giuseppe Mazzini

A reformáció és az ellenreformáció

A garatmandula

Leonardo, a géniusz

Dante

Az 1848-as milánói felkelés

Textilipari növények

Japán

Már az az információ is soha nem sejtett örömmel töltött el, hogy a karbonári nőket „kertész kuzin”-nak szólították; mintha időgépem lett volna, kinyitottam egy oldalt, és megnyomtam a gombot. Valahol máshol voltam, a kedvenc helyemen. „Ezt a gyereket nem feleltetjük, félünk”, mondták állítólag a tanárok anyámnak, aki ekkorra a legkülönbözőbb átkokkal váltotta fel az elszundító kislány és a kígyó meséjét. Apám időközben elment.

Lassan elkészülök a csomaggal a salernói hölgynek és két lányának. Hát így jutott eszembe, hogy könyvesboltot nyissak egy kis faluban, a toszkánai hegyekben, egy domb tetején, a Prato Fiorito és az Apuáni-Alpok között. Azért jutott eszembe, hogy egy salernói anya kétdoboznyi Emily Dickinsont tudjon ajándékozni a lányainak.

Mai rendelések: Manuel Vilas: Mindenben volt szépség, Gabriela Margall: Jane Austen titka, Pia Pera: A kertemnek nem mondtam el, Tracy Chevalier: Az utolsó szökevény, Taiye Selasi: A törékeny dolgok szépsége, Mariana Leky: Amit csak a szívével lát az ember, Antonia Arslan: Pacsirtavár, Viola Di Grado: Üreges szív, Mark Strand: Edward Hopper.

Január 22.

Az életmódváltás egyik előnye, hogy hallani lehet, amint az eső kopog a háztetőn. A városban, ha ágyban fekszik az ember, fel kell kelnie és elhúzni a függönyt, hogy megtudja, milyen az idő. Itt viszont a testében érzi. „Az eső lágy nesze”, ahogy Diana Athill fogalmaz egyik elbeszélésében, itt a faluban valósággal emberi hangon szólongat, hol lágyan, hol erőteljesebben.

Ma megszólalt a vezetékes telefon, és egy másik, totálisan kifejezéstelen hang arról értesített, hogy időjárási riasztás van, áradás és földcsuszamlások veszélyével. Ez gondot jelent a könyvesboltnak, mert rossz időben az emberek nem szívesen vállalkoznak arra, hogy hegyi úton közlekedjenek.

Lucignana ötszáz méter magasan van a tengerszint felett: ideális hely ahhoz, hogy soha ne fázzunk túlságosan, és ne is legyen melegünk. Minden kőből épült, még az ezredik év előtt. Volt itt egy fallal körbevett erőd, a vár pedig nem sokkal lehetett több nagyobbacska háznál. Ma a falu egyik részét nevezzük Várnak.

Lucignanában vagy a Várba megy az ember, vagy a Pennára, Scimonéba, Varicocchiba, a Térre, a Terecskére vagy a Sarrocchinóra. Ezek részben eltorzult szavak, a Scimone eredetileg San Simone volt, a Sarrocchino pedig San Rocchino.

Ma a Várban Mike lakik, egy eszméletlenül helyes angol férfi, nyugalmazott katona, aki megjárta Afganisztánt. Nevetek, ha arra gondolok, hogy külső medencét épített, és nyaranta pucéran időzik a kertjében, amit a falusiak kissé gyanakodva fogadtak. Amikor meglátogatom, a világ legszebb panorámája előtt készít spritzet a saját receptje alapján – Aperol és sok-sok Schweppes –, de előbb sietve törülközőt köt a derekára, majd számos sorry kíséretében elrohan, hogy felvegyen egy sortot. A házából tényleg a világ legszebb kilátása nyílik. Az Apuáni-Alpokban a tűzvörös naplementék olyan érzést keltenek, mintha a nap, amely az imént bújt el a Panie mögött, lassan belecsúszna a versiliai tengerbe.

Itt szerettem volna évekkel ezelőtt író- és fordítóházat nyitni. Isabella barátnőmmel, aki szintén könyvipari munkás volt, hónapokig ábrándoztunk róla, de aztán nem lett belőle semmi. A ház, amely egykor Leo és Evelina Menchellié és a gyerekeiké, Antonióé és Robertáé volt, az angolok kezére került. Félreértés ne essék, szeretem az angolokat, mert tisztelettel vásárolnak és restaurálnak, vagyis javítanak azon, amit mi az elmúlt években elrontottunk.

Mike sok jó, angol nyelvű könyvet őriz az emeleten, kaptam is tőle ajándékba néhány Dorothy Parker- és Sylvia Plath-kötetet. Mike más angoloktól vásárolta meg a házat, de igazság szerint a feleségének vette, aki nem sokkal ezután meghalt. Ő mondta: „We didn’t buy a house but a view.” Vagyis nem házat vettünk, hanem kilátást. A könyvek is az övéi voltak.

Mike egy napon besétált a könyvesboltba, leült hátul a kertben az egyik égszínkék Adirondack székre, és olvasni kezdte Philip Rothtól az Akárkit. A hátizsákjából vette elő, egy aperitifes üveggel együtt, amelybe a saját, sok Schweppesszel felöntött spritzét töltötte. Amolyan Mary Poppins-féle hátizsák ez, belefér minden, ami kell.

Mai rendelések: Pia Pera: Boldogsággyakornok, Gill Hornby: Austen kisasszony, Kent Haruf: Holt-trilógia, Fausta Garavini: Magánynapló, Alice B. Toklas: Baudelaire keksze. Szakácskönyv, Nicola Lagioia: Az élők városa.

Január 23.

A polgári védelem előrejelzése helytállónak bizonyult. Egész nap zuhog az eső és fúj a szél, mintha vödörrel locsolnák az ablakokat, és többnyire be is jön a víz. Sokáig Giovannit hibáztattam érte, az asztalost, aki kicserélte az ablakokat meg a zsalugátereket, de úgy tűnik, a széllel kísért eső ellen nem lehet mit tenni.

Mindig a kis házikómra gondolok, amely tele van könyvekkel. Tudom, hogy nem tesz jót nekik a hideg és a nedvesség, reszketnek, néha felhullámosodik a borítójuk, ami világosan jelzi, hogy nem érzik jól magukat, félnek a magukrahagyottságtól. Derűs napokon viszont, amikor még az ajtót is nyitva hagyjuk, látom, hogy mosolyognak, és köszönetet mondanak.

Az az új munkám, hogy gondoskodom róluk. Nagyjából huszonöt évet dolgoztam a könyvek világában, sok-sok író művét gondoztam, de az más volt, nem én választottam őket, a kiadó megbízását teljesítettem. Megrendelésre olvastam. Bizonyos értelemben szép karriert futottam be, amelynek az volt a csúcspontja, hogy felajánlották, legyek egy nagy kiadó PR-vezetője. De túl későn jött az ajánlat. Volt egy kislányom, és a milánói életet ijesztőnek találtam. Nemet mondtam. Őrültség. Az ajánlatot megváltoztatták külsős ajánlattá, így boldogan vállaltam. Nem szerettem a szigorúan megszabott munkaidőt, a blokkolóórát. A bennem lévő anarchista a maga rendszertelenségében akart élni.

Különböző írókat és írónőket bíztak rám. Úgy éreztem, a szerencse lánya vagyok, nekem jutott Michael Cunningham, Daša Drndić és Edward Carey.

Michael csodálatosan szép férfi. Egyszer Mantovában egy hercegi lakosztályban szállt meg a Piazza delle Erbén. Hosszú tévéinterjúra kellett volna elvinnem, de Michael nincs sehol. A takarítónőkkel együtt sikerül bejutnom a várkastélyba. Eljutunk az ajtaja elé, de hiába, néma csend. Megtárgyaljuk a dolgot, aztán úgy döntünk, becsengetünk. Nem történik semmi. Alapvetően derűlátó vagyok, de már én is kezdek mindenféle rossz dolgokat képzelni. Ekkor újra megtárgyaljuk, és úgy döntünk, bemegyünk. Soha nem fogom elfelejteni a látványt. A félig nyitott ablakon bejövő fénysugár végigsimított Michael testén, aki békésen aludt meztelenül, fehér lepedőbe gabalyodva az enyhén szólva fejedelmi ágyban. Giovan Battista Marino jutott eszembe, és Vénusz, aki először látja meg az alvó Adoniszt, és beleszeret: „Rózsa. Ámor kacaja, égi teremtmény.” Egyszer, talán 2014 júniusában, Cunninghamet vendégül látta az Arno-völgyben Beatrice báróné, Gregor von Rezzori osztrák író özvegye. Az íróról elnevezett irodalmi díj átadását ünnepeltük a fehér rózsákkal teli, pompás kertben. Ott volt a lányom, Laura is a barátnőjével, Matildéval:

„Gyere velem, megmutatom neked a világ legszebb íróját.”

„Rendben, de ne ábrándozzunk, jobb, ha tudod, hogy meleg.”

Két tizenhárom éves lányka, amint a világ legszebb íróját üldözik, mit sem törődve azzal, hogy legalább negyven évvel idősebb náluk – szerintem ez az irodalom egyik legsikeresebb varázslata.

A könyvesboltban mindig tartok egy-egy példányt Az órákból, az Otthon a világ végénből, a Jellegzetes napokból és a Mire leszáll az éjből. Ebben a pillanatban, a zuhogó esőben csak remélni tudom, hogy a könyvei, mint Adonisz, vagy mint Michael Mantovában, békésen alszanak, a napsütésre, a tavaszra és a rózsákra várva.

Mai rendelések: Shaun Bythell: Egy könyvkereskedő naplója, Pia Pera: A kertemnek nem mondtam el, Ali Smith: Ősz, Aki Shimazaki: Tsubaki – Kamélia, Alessandro Zaccuri: Bruegel tölgye.

Január 24.

Elvittem apát szemorvoshoz. Egyedül lakik, majdnem kilencvenéves, és kedvenc időtöltése a firenzei napilap, a La Nazione olvasása. Annyira bánt a gondolat, hogy megvakulhat, hogy amint alkalom adódott, elrángattam egy kontrollvizsgálatra. A bal szem látóidegével van gond: a legutóbbi iszkémia tönkretette. Rózsaszínnek kéne lennie, de fehér. Legszívesebben hívnék egy villanyszerelőt, mondjuk Luigit, aki rendbe rakta a házikó berendezéseit, és megkérném, hogy cserélje ki ezt a látóideget, pótolja ki egy olyan kis csövecskével, amilyeneket használni szokott, biztosan meg lehet javítani valahogyan, nem? Nem, az a helyzet, hogy nem lehet. De apa nem kedvetlenedett el, sőt azt mondta, jól sikerült a vizsgálat. Új szemüveget csináltattunk, és készen állunk, hogy elolvassuk a napi híreket.

Apának sok köze van a könyvesbolthoz. Ő tanított meg írni ötéves koromban, olyan jól, hogy hatévesen már leveleket körmöltem Feny néninek, aki akkoriban Genovában volt házvezetőnő. Apa is, mint mi mindannyian, szegény családból származik, hat testvér közül ő a legidősebb. Rolando, Valerio, Aldo, Maria Grazia, Valeria és Rina. Egyik nagyobb különc, mint a másik.

1931-ben született, és a háborúban olyan aktív volt, mint egy felnőtt partizán. Hallgatta a londoni rádiót, antifasisztának vallotta magát. A faluban mindenki antifasiszta volt. Ebben a tekintetben Lucignana kivételes hely. Semmi tiszteletet nem éreznek a hatalmasok iránt, és ha valamilyen nagy ember peckesen bemasírozik a faluba, úgy végzi, mint a tudós doktorok a Pinokkióban. Állítólag a fasizmus idején Lucignana volt az egyedüli település, ahol egyetlen párttag sem akadt. Jöttek az elöljáróságtól az egyenruhában feszítő kis pártvezérek, és nem találtak senkit a faluban. Ki a földeken lapult, ki a kunyhókban, ki a gesztenyeszárítókban, így úszták meg a párttagságot.

Apa nagyon büszke erre, mindig boldogan meséli, milyen is volt szeptember 8-a, amikor 18:30-kor Eisenhower tábornok jelentette be a fegyverszünetet a Radio Algeriben, 19:42-kor pedig Badoglio marsall az Eiar mikrofonja előtt. Az amerikaiakkal kötött fegyverszünet a nácizmustól való eltávolodást jelentette, ami tizenkét éves apám számára jó hír volt. Lucignana visszavágott: óriási örömtüzet gyújtottak a Canovaglio-dombon, hogy mindenki jól láthassa a völgyben, ahol bőségesen akadtak fasiszta párttagok. De a kis Rolando számára ezután jött csak a neheze, a pillanat, amikor a nagybetűs Történelemből a saját családja vérző sebe válik.

A kitelepített családok lassanként kezdtek hazatérni. Lucignanában lakott egy bizonyos Terzoni család, nagy tehéncsordával és rengeteg edénnyel, és arra készültek, hogy visszaköltöznek a völgybe. Egy ötven év körüli falubelitől, Aurelio Moriconitól kértek segítséget. Moriconi beleegyezett, és ki tudja, miért, magával vitte a kis Rolandót és a még kisebb Valeriót. A két testvér biztosan örült, hogy hasznossá teheti és nagyfiúnak érezheti magát. A völgybe érve akadályba ütköznek: át kell kelni a Serchión, hidak viszont nincsenek. Szerencsére ott vannak a brazil katonák, akik túl azon, hogy cigarettát meg rágógumit osztogatnak, mindenben segítenek. Úgyhogy nekiállnak fatörzsekből átkelőt építeni, aztán átvezetik a teheneket, de azok folyton lecsúsznak, vissza kell tuszkolni őket. Szóval nem olyan sétagalopp ez, amilyennek a kis Rolando és a még kisebb Valerio elképzelte. Most ők következnek, Moriconi a két fiú kezét fogva rálép az átkelőre, és ekkor valami dübörgést hall. Nem repülő az, nem is harckocsi, hanem a víz. Fénysebességgel közelít az áradat, és elsodorja őket. A németek felrobbantottak egy gátat északon, és a víztömeg lezúdult a torkolat felé. A kis Rolando, aki egy lépéssel lemaradt, mindent lát. A katonák beugranak a vízbe, elkapnak valamit. Aurelio Moriconi az. De a keze üres, nem szorítja már a kis Valerio kezét. Három hónappal később találják meg a gyermek testét Diecimo közelében, mintegy tíz kilométerrel lejjebb, ott állítja meg egy tankcsapda. A kis Rolando aznap nem ment haza, és attól kezdve minden éjszaka fájdalomban és bánatban telt.

Hát ezért gondolom, hogy apámnak nem szabad elvesztenie a látását, mindig el kell olvasnia az aznapi híreket, hátha megtalálja a megoldást. A történelem ismétli önmagát, és ha ő készen áll, talán át tudja írni a befejezést.

Ma nem voltak rendelések, úgyhogy kihasználtam az időt, és elolvastam A gyermek a forró puliszkába esett című regényt, Aglaja Veteranyi művét.

Január 25.

Mise után bejöttek a könyvesboltba a lucignanai gyerekek. Mindig öröm látni, ha csoportosan érkeznek. Őértük teszünk mindent, azért a láthatatlan hídért, amely összeköti a mi gyerekkorunkat az övékkel.

Én annak idején megküzdöttem a félig tégla-, félig falépcsővel, hogy feljussak a padlásra, ahol nem voltam többé sárból és félelmekből összegyúrt kis lény, hanem szabad ember, aki önállóan lapozgatja a könyveket. Azt hiszem, ha nincs a padlás, meghaltam volna, talán egy fa alatt, torkomban a kígyóval. Odafent őrizgettem a kislánykori emlékeimet: kabátkákat, füzeteket, mesekönyveket, tankönyveket, ruhákat, amelyek az amerikai nagybácsiktól érkeztek (akikről azt se tudtam, kicsodák); és volt ott egy amulett is: apám bőröndje, amelybe, gondolom, anyám dühösen bedobálta a ruhákat, amiket apa ott hagyott. Mindennap kinyitottam a bőröndöt, alaposan megvizsgáltam a cipőket, a pamuttrikókat, az ingeket. Nem tudtam, hogy az a bőrönd visszahozza-e apámat, vagy sem, de azt tudtam, hogy távol tartja a fájdalmat: apa ott van velem, és vigyáz rám.

Lucignana most a maga padlását keresi. A könyvesbolt megnyitása 2019. december 7-én nagy esemény volt. A ghivizzanói iskolák tanítónői elmesélték, milyen büszkén fogadták a hírt még az olyan nehezen kezelhető gyerekek is, mint Alessio vagy Matteo. „Nekünk van ám egy könyvesboltunk.” Ez a kis falu, amelyet tegnap még a szomszédos települések lakói sem ismertek, egyszerre bekerült a tévébe, az újságokba, és mindenki róla beszélt. Busszal jöttek az emberek olyan távoli városokból is, mint Reggio Emilia vagy Vicenza, vagy lakókocsival, és csoportok érkeztek Toszkána minden szegletéből. Akkor még nem volt Covid – vagyis volt, de nem tudtuk.

Ma a gyerekek mind sálba-sapkába burkolózva jöttek be a kert felől. A szőke, kék szemű Sofia a Kisasszonyokat vette meg ‒ egy barátnőjének adja ajándékba a születésnapjára ‒, a bátyja, a szintén szőke, kék szemű Paolo pedig egy kalózokról szóló könyvet. A kis Anna A boldogságárust választotta, Davide Calí könyvét, Sara pedig az Alice Csodaországbant Tenniel rajzaival. Megható volt látni, ahogy könyvvel a hónuk alatt távoztak.

Ott van köztük Emma meg Emily is. Amikor kettesben sétálnak a faluban, mindig felfigyelek rájuk, mert mintha másképp lépkednének, mint a többiek. Emily tudja ezt, és minden évben megveszi az Emily Dickinson-naptárt. Azután a tizenkét éves Angelica. Szenvedélyes olvasó. Sudár termetű tornászlány. Gyakran beugrik a könyvesboltba kisegíteni. Angelica mindig valami „másféle” könyvet keres, és amikor azt mondja: „másféle”, kissé lehunyja a szemét, elhagyja ezt a világot, visszarepül az időben. Egyszer megvette a Sussi és Biribissit, amit Collodi unokaöccse írt.

„A nagymamámra emlékeztet”, mondta.

Imád mindent, ami az Elinor Marianne műhelyből származik: füzeteket, naptárakat, olvasói neszesszert. A márkának van két zseniális füzete: „Könyvek, amiket olvastam” és „Könyvek, amikre vágyom”, Angelicának természetesen mindkettő megvan.

Angelicában önmagamat látom, amint végre félelmek nélkül térek vissza a gyerekkoromba. Mert a gyerekkor csapda, van benne rossz is, jó is, csak meg kell találnod a varázspálcát, hogy a rosszból jót varázsolj. Most itt az én könyvekkel megrakott kocsim, megtaláltam a helyemet.

Eszembe jutott, mit üzent nekem egyszer az egyik kedvenc költőnőm, Vivian Lamarque: „Micsoda szépség! Micsoda ötleted támadt! Olyan, mint Woolf kedves vidéki házikója, de egy négy-öt éves Woolfé…”

Mai rendelések: Sylvia Townsend Warner: Lolly Willowes vagy a szerelmes vadász, Jenny Offill: Ami megmaradt, Tim Parks: A Mediciek aranya, Elizabeth von Arnim: Elizabeth kertje, Silja: A zöld boszorkány herbáriuma, Edna O’Brien: Kis piros székek.

Január 26.

A polgári védelem újabb automata telefonhívással figyelmeztetett, hogy éjszaka erősen lehűl a levegő, és ennek következtében jégréteg alakulhat ki az utakon. Olyan, mintha a Twin Peaks helyszínén lennénk, úgy, ahogy David Lynch elképzelte, az Egyesült Államok és Kanada határvidékén. De itt, Lucignanában Laura Palmernek kutya baja, épp most nyitott könyvesboltot. Fából építette, mint a három kismalac közül a második.

Jó pár éve megjelent egy Használati utasítás a farkashoz című könyv, a fiatal Emanuele Trevi munkája. Csak pár oldal, de igazi vitaminbomba. Legszívesebben kitapétáznám vele a könyvesboltot. Azt írja, hogy a farkas ellen gyakorlatilag semmit sem tehetünk. A farkas jön, és lerombolja a házunkat, bármi történjék is. Akkor pedig éljen az első kismalac, aki törékeny szalmaszálat állít a félelem fuvallatának útjába.

De szalmából azért mégse építhettem fel a könyvesboltot. Ezért felhívtam Valeria barátnőmet, aki építész Firenzében, a barátja pedig angol, és Luccában lakik. Valeria keltette életre az összes házat, amit felújítottam. Arra kértem, fából álmodja meg a boltot.

Valeria feljött ide, és amikor meglátta, hová akarom építeni a farkasbiztos kis erődöt, felderült az arca. Szereti a kihívásokat, olyan építész, aki mindig megtalálja a kiutat. Egy színpróbákkal összekent fal mellett kedveltem meg. Mindig ugyanaz az árnyalat tetszett nekünk. Így hát az ő kezén mentek keresztül a házaim, és mindig egyetértettünk. Pasztellszínek, semleges színek és sok-sok fény. Itt azonban meredek, két és fél méteres lejtő van, amely lavinaként csúszik le más, hajlott törzsű olajfákkal beültetett dombok felé. Mi csak két szövetségesre számíthatunk: a szeretetre és az álomra.

Én angol, francia, holland könyvesboltok képét küldtem neki, provence-i padokkal telerakott kerteket; kerítéseket, kilincseket, székeket, lámpákat, csészéket, fényeket, virágos lépcsőket; virágokat, dobozkákat, szilárdan hittem a részletek erejében. Szegény Valeriának geológusokkal, mérnökökkel, vasrudakkal kellett megküzdenie, én meg hajnali háromkor virágokkal szegélyezett kerti utak és manóházak képeivel bombáztam.

Amikor az ács felszerelte a deszkákat a fémvázra, amellyel kiszélesítették a leendő könyvesbolt alapját, és formát öltöttek a falak meg a tető, olyan boldogok voltunk, mint a kisgyerekek. A második kismalac nem is annyira lusta, inkább arról van szó, hogy van esztétikai érzéke: a faház szebb. Ezt Trevi nem írta meg. Majd meg kell mondanom neki.

Ami a többit illeti, abban viszont igaza volt: a farkas előbb vagy utóbb eljön, ahogy egy napon a Sopra la Penna-házikóba is megérkezett.

Mai rendelések: Patrizia Cavalli: Csodálatos élet, Beatrice Zerbini: Kis részletekben, Joël Dicker: A Baltimore fiúk, Luca Ricci: A szerelem és más gyűlöletformák, Sara Fruner: Széles pillanat, Henry D. Thoreau: A polgári engedetlenég iránti kötelességről.

Január 27.

Egy éve összejövetelt rendeztünk a holokauszt nemzetközi emléknapja alkalmából. Nagyjából tíz kislány jelentkezett. Eleonora, aki kissé lejjebb lakik a Lucignana alatti völgyben, és amolyan helyi Greta Thunberg, lágy hangján felolvasott egy történetet, azután a gyerekek lerajzolták, amit megjegyeztek belőle. Angelicáén kívül, akiben annyi az érzékenység és a figyelem, hogy másoknak is osztogathatna belőle, leginkább egy figyelemzavaros kisfiú reakciója ragadott meg. Matteo tágra nyitotta nagy szemét, és minden porcikájával figyelt. Ezek is varázslatok.

A kertbe zsályazöld kapun keresztül lehet bejutni, lelépsz egy lépcsőfokot, és máris egy mesében találod magad. Legalábbis ezt mondják a látogatók. Van ott vadszilva- és őszibarackfa, ólomvirág, lilaakác, rózsa és peónia. Az asztalok és a székek kovácsoltvasból készültek, van két égszínkék napozószék és két virágos vásznú nyugágy. A napozószékek nagyon népszerűek, nemegyszer előre lefoglalják őket.

Ez a széktípus egy Thomas Lee nevű építész fantáziájának szülötte, aki az 1900-as évek elején az Adirondack-hegységben töltötte a nyarakat, Westport közelében, New York állam és Kanada határán. Idővel ezek lettek „a” napozószékek.

A fákról lefelé fordított teáscsészék lógnak, és lámpások, amelyek kigyulladnak, mihelyt lement a nap. Van egy madárház is, amelyet magam festettem zöldre és égszínkékre. De a madarak nem látogatják. Eleinte majd’ belebetegedtem, aztán a bátyám, aki veterán vadász, elmagyarázta, hogy a macskák miatt nem mernek odajönni.

A macskák gazdája Luisa, akinek a könyvesbolttól pár méterre van a műhelye. Tekintélyes számú állatot tart. Nappal nem mutatkoznak, de éjszaka az ő birodalmuk a kert.

Luisa és a húga, Anna gyerekkori barátnőim. Aztán ott volt még Alda. Szomorú történet.

Ezen a napon én Dašára emlékezem. Daša Drndićet akkor bízták rám, amikor megjelent olaszul a Trieszt című könyve. Daša horvát volt, kemény, szép nő, kommunista a szó igazi értelmében. Nehéz volt elnyerni a szimpátiáját. Egy ideig szerelmi viszonyt folytatott a legnagyobbal, Danilo Kišsel, a többi írót elkényeztetett gyereknek tartotta. Mi ketten megkedveltük egymást, le akarta fordítani horvátra a verseimet, azután eltűnt. 2018. június 5-én halt meg. Két évvel korábban eltöltött néhány hetet a Santa Maddalena-i íróházban, Beatrice von Rezzori bárónénál, Firenzétől pár kilométerre. Mesés hely, kár, hogy cselédség van, méghozzá cselédöltözékben, és – mondta Daša – harmincéves írók eltűrik, hogy eléjük rakják a reggelit, az ebédet meg a vacsorát. Neki ez elképzelhetetlen volt. Őrzök róla egy fényképet, éppen mosogat, miután együtt ebédeltünk nálam.

A Triesztben 43 oldalon keresztül sorol fel 9000 olasz zsidót, akiket 1943 és 1945 között megöltek. Két oldalt tesz ki a Levi vezetéknév. Daša leírja a trieszti lágert, a Risiera di San Sabbát, és elsőként világít be az észak-olaszországi náci megszállás sötét zugába. Olyan könyv ez, amelyet muszáj elolvasni. Amikor megjelent, újra összevitatkoztam néhány barátnőmmel, akik tagadták, hogy léteztek volna haláltáborok. A barátságok is véget tudnak érni.

Ma nem érkezett rendelés.

Január 28.

Tegnap telefonáltam Firenzébe, egy igazi könyvesboltba, egy monstrumba. Azt akartam tudni, van-e Emily Dickinson-naptáruk. Nálam elfogyott, és nagyon keresik, nem csak a mi kis Emilynket érdekli. Megőriztem egy 2001-es példányt, abban az évben született a lányom, Laura. Még az Amazonon sem elérhető, úgyhogy tényleg elfogyhatott. A terjesztőm azt jelzi, hamarosan küldi, de nem jön.

„Jó napot kívánok, szeretném megkérdezni, van-e példányuk az Emily Dickinson-naptárból.”

Pillanatnyi bizonytalanság.

„Elnézést, milyen naptárból?”

Mindig meglep, ha olyasvalakivel találkozom egy könyvesboltban, aki még csak nem is hallott egy-egy klasszikus szerzőről. Mintha egy cukrászda dolgozója sosem hallott volna a Sacher-tortáról. De talán a természettudományos részlegen dolgozik, csak éppen helyettesít. Biztosan így van.

Hajnali öt óra. A hasonlattól kedvet kaptam, hogy lemenjek a konyhába, süssek magamnak két juharszirupos palacsintát, és főzzek egy csésze hosszú kávét, amibe nem teszek cukrot. Eszembe jutott, hogy abban az évben, amikor Tiziano Scarpa nyerte a Strega-díjat a Stabat Materrel, egy pratói könyvesboltban szerettem volna megvenni a könyvet. Az eladónak halvány sejtelme sem volt róla, miről beszélek. Ha ez vizsga lett volna, biztosan pótvizsga vár rá. Most jövök rá, hogy Scarpa inkább olyan, mint a mentás marquise, de Dickinson tényleg Sacher-torta! Mindig mondom a falubeli önkénteseknek, akik kisegítenek a könyvesboltban: figyeljétek a borítókat, a haskötőket, a neveket, a besorolást.

Egy szeptemberi napon betoppant a boltba egy lány. Egyedül jött, a kert végében lévő nagy kapun keresztül. Nagyon csinos, magas, fekete haja a derekáig ér, határozottan odalép hozzám, és közli: „Könyvkereskedő akarok lenni, szeretnék itt dolgozni, akár önkéntesként is.”

Felajánlotta a munkáját Shaun Bythellnek is, aki Skócia második legnagyobb antikváriumát vezeti, de ő a kilenchelyiséges boltjával azt felelte, elboldogul egyedül. Én viszont meghallottam Csingiling hívását, és azt feleltem: „Nem bánom.”

Giuliának hívják, kicsit firenzei, kicsit szicíliai, kicsit maremmai, mérnöknek tanul, de tisztában van vele, hogy nem ez az útja, rengeteget tud a könyvekről. Nincs fent sem a Facebookon, sem az Instagramon, ami bonyolulttá teszi a kapcsolatunkat, de ez a tény már önmagában igazi legendává teszi. Ahogy eltökélt képpel besétált a kertbe, az a Sopra la Penna könyvesbolt varázslatainak egyike volt. Ilyenkor megáll az idő, és egy olyan tér nyílik meg, ahol sosem látott dolgok történnek – figyelmeztetések, tanácsok, maguktól rendbe rakódó könyvespolcok –, a J betűs szerzők a helyükre kerülnek, az I után, nem pedig az Y után, Hamupipőke helyett Wendy megy el a bálba, Szörnyella eszi meg a mérgezett almát, és a herceg megmenti a kis gyufaáruslányt a hidegtől. Egy varázslatban bármi megtörténhet. Igent mondtam Giuliának. Ő már akkor tudja, hogy Emily Dickinsont-naptárt keresek, amikor én még észre se vettem, hogy elfogyott. Időnként lenéz rám huszonnyolc éve magasából, és azt mondja: „Minek neked Terzani, ugyan már, küldd vissza.”

És én visszaküldöm.

Levesz a lábamról az okos fiatalság. De tény, Giuliának igaza van, nekünk megvannak a „magunk könyvei”, nem azok, amiket akárhol meg lehet találni. Olyan ez, mint egy otthoni könyvtár: a könyveknek, akár újonnan jelentek meg, akár nem, kell hogy legyen valami értelmük, amiért odakerültek arra a polcra. Önkényes döntések? Talán igen. Mint az, hogy külön tartom a férfi és a női írókat. Ösztönösen jött. De azután jobban belegondoltam: végül is a legutóbbi évszázad újdonsága, hogy a nők is írnak. És ha azok után, hogy évszázadokig hallgattak, egyszer csak írni kezdtek, akkor biztosan rengeteg mondanivalójuk van, és mindezt újfajta módon beszélik el. Hát akkor nem logikus, hogy megérdemelnek néhány saját polcot?

Mai rendelések: Margaret Atwood: Pénelopeia, Viola Di Grado: Üreges szív, Mark Strand: Edward Hopper, Israel Joshua Singer: Az askenázi fivérek, Penelope Fitzgerald: A könyvesbolt, Ernesto Ferrero: Életünk legszebb évei.

Január 29.

Tegnap reggel az az érzésem támadt, hogy akár még jól is mehetnek a dolgok, noha a világjárvány átalakítja a mindennapi életünket. Megérkezett az Irodalmi boszorkánykártya, egy fura tarot-csomag, amely írónők alakjain keresztül faggatja a jövőt. Csak egyet kértem, hogy lássam, milyen, de ma leadok egy nagyobb rendelést. Biztos vagyok benne, hogy a követőink, akiknek a 85 százaléka nő, 15 százaléka férfi, szeretni fogják.

Találomra kihúzok három lapot: Anaïs Nin – tudatalatti, Emily Brontë – fantázia, Jamaica Kincaid – történelem. Megpróbálkozom egy gyors értelmezéssel: nyissuk ki a páncélszekrényeket, amelyek összetört álmainkat őrzik, hagyjuk szabadon szárnyalni a fantáziánkat, és valósítsuk meg a vágyainkat itt, a mindennapi életben.

Harminc lapból áll a csomag, az ötlet Taisia Kitaiskaiától származik, a rajzokat Katy Horan készítette. Némelyik egészen elbűvöl. Sylvia Plath testhez simuló felsőt visel, szoknyája vörös ágszerűségekből áll, amelyek lehetnek gyökerek, de erek is, vértől lüktető artériák. A Plathhoz tartozó szó: „sötétség”. Vagy itt van Flannery O’Connor, aki az egyik páváját simogatja, és az „emberség” szót társították hozzá. Szeretni fogják, feltétlenül rendelnem kell ilyet.

Nem ez az egyetlen jó hír ma. Natalie is válaszolt, egy Izraelben élő hölgy, aki olyan harisnyákat készít, amelyeken a Büszkeség és balítéletből meg az Alice Csodaországbanból vett idézetek vannak. Egy hete írtam neki. A harisnyák pasztellszínűek, kékes-zöldes árnyalatúak. Tárgyalásban vagyok Natalie-val, harminc párat szeretnék venni. Ismerek néhány embert, aki megőrülne az ilyesmiért. Például egy lányt, aki egy nap pontosan olyan szoknyában jött be a könyvesboltba, mint amilyen Sébastien Perez és Benjamin Lacombe könyvének, a Rendkívüli macskák életének borítója. Nálunk szerezte be a karácsonyi ajándékait, és végül huszonhét csomaggal távozott – Perez és Lacombe könyvén kívül, természetesen.

Így töltöm meg a boltomat könyvekkel és könyvekhez kapcsolódó tárgyakkal. Szörfözök a neten, és addig keresgélek, míg az éjszaka sötét mélyéről elő nem bukkan a megfelelő dolog.

A Néma Könyvekre viszont a New York-i MoMA-ban találtam rá. Gyönyörűek. Rizspapírból készült, kézzel kötött füzetek, és a borítójuk egy-egy klasszikus könyv borítójának milliméter-pontosságú reprodukciója, az Álom luxuskivitelbentől a Moby Dickig, a lapok éle kézzel festve, berlini kék vagy sziénavörös színre. Éppen arra gondoltam, milyen nehéz lesz megszerezni őket innen, Lucignanából, amikor a honlapon megláttam, hogy Firenzében készülnek.

Tegnap egy rövid utazás is belefért a napba. Elmentem Donatellával Coregliába, a legközelebbi városba. Leonardót és Federicót látogattuk meg, akik a Villa La Pennában laknak. Amikor az ember átlépi a küszöböt, az az érzése támad, hogy a Monk’s House-ban jár, Virginia Woolf házában a kelet-sussexi Rodmellben. Mármint a felnőtt Virginia házában. Donatella ideális útitárs, ha ilyen helyre megyek; ugyanazokat a dolgokat szeretjük, sok részletet lefényképezett. Neki ez nagyon jól megy, elképesztő dolgokra képes a telefonjával. Az igazat megvallva Donatella mindenben jó, az ízlése egészen kiváló. Ráadásul szép, a legszebb nő a faluban. Csinos a háza, a kertje, a férje, Graziano, a lánya meg olyan, mintha a húga lenne. Két éve, a legújabb verseskötetem bemutatója után odajött hozzám, és valami egészen különleges dolgot mondott. Nem számítottam rá, hogy pont tőle fogok ilyet hallani, mert nemigen vesz részt a falu életében, és meglepett, ahogy beszélt velem. Ma olyanok vagyunk, mint két testvér. Kihúzok egy kártyát a csomagból, és rá gondolok. Toni Morrison jött ki, a szó pedig: „erő”. Nekem a „kedves” szó jut róla eszembe.

Mai rendelések: Manuel Vilas: Mindenben volt szépség, Natsuo Kirino: Kín, Ali Smith: Hotel Világ, Colette: Bella Vista szálló, Christopher Morley: Kitty, Monica Dickens: Most én készítem a teát, Margaret Atwood: Pénelopeia.

Január 30.

Hajnali 4:59. Egy éve ilyenkor a könyvesbolt javában égett, és én még nem tudtam róla. De hamar megtudtam. Fél hatkor valaki kiabálni kezdett az ablakom alatt:

„Tűz van a könyvesboltban!”

A farkas megérkezett.

Alessandra, a boltban dolgozó önkéntescsapat egyik tagja jött át, hogy szóljon. Claudio, a férje, aki hatra ment dolgozni a gyárba, induláskor észrevette a felszálló füstöt. A fia, Michele viszont éppen hazafelé tartott az éjszakai műszakból. Stafétaátadás: „Nézd már meg, mi van a könyvesboltban, valami füstöl.”

„Tűz van a könyvesboltban!”, szó szerint így mondta Alessandra. Nem Willy Vlautin meglehetősen szorongáskeltő könyvének egy fejezete volt, amit este, elalvás előtt olvastam, a valóság tört be azon a kis ablakon, amit annyira szeretek.

Odamegyek, de már tudom, hogy úgysem tehetek semmit. Mozdulatlanul nézem, ahogy Michele kinyitja a bolt ajtaját, nézem a kicsapó lángokat, látom Alessandrát a vizesvödrökkel. Nem sokkal ezután vége.

A magas, jóképű, szőke Michele a nap hőse. Eloltotta a tüzet. Tőlem csak annyira telt, hogy küldtem egy üzenetet Pierpaolónak, aki Firenzében volt, és Donatellának, aki hamarosan megérkezett Grazianóval.

Mind pizsamában vagyunk. Graziano, aki egy környékbeli nagy gyár karbantartási vezetője, megnyugtató hatással van rám. Ellenőrzi, nincs-e áram a gerendák közé szorult vezetékekben. Nincs. Így ér véget a mese a költőnőről, aki közösségi gyűjtést indított a Facebookon, és könyvesboltot nyitott egy kis hegyi faluban.

A ház bal oldala megsemmisült, a kávéfőző elolvadt, a polcok megperzselődtek, a könyvek elszenesedtek. Gyászos hajnal. Nyolc órára elterjedt a hír, és a könyvesbolt barátai mind itt vannak. Mert így született a könyvesbolt, a falu 70%-ának támogatásával, önkéntesekkel, akik úgy váltották egymást, hogy mindig hárman legyünk. Egy ember a pénztárban, egy a vevőket fogadja, én pedig mindennel foglalkozom. Ebből az egészből nem sok minden maradt.

Azután váratlan dolog történik. Kilenc óra, a hírügynökségek már kiadták a hírt, az újságírók bejelentik érkezésüket. Gyújtogatásról beszélnek. Hazamegyek, iszom egy kávét. Bejön Barbara és Rosita, akik a kezdetektől velem vannak. Átöleljük egymást, könnyes a szemünk. De csak egy pillanatig.

„Hánykor kezdünk rendet csinálni?”

Az órámra nézek.

„Tízkor?”

„Rendben, ott leszünk.”

Így, együtt kezdjük újra. 2020. január 30-án szépen süt a nap. Barbara, Donatella, Rosita, Monica és Fabiola a polcokat tisztogatják, amelyek feketék, de sértetlenek. A könyveket a kerti asztalokra pakolták, olyanok, mint megannyi nagy, sötét kígyó. A munkákat Tiziana irányítja, akit csak úgy szoktunk emlegetni: Lucignana polgármestere. Itt vannak a fiatalabb lányok is, Noemi, Marika, meg Elisa, Emily anyja, aki a nyolcadik hónapban van.

Szivaccsal és tisztítószerrel felszerelkezve kidobjuk azt, ami menthetetlen, és egyenként letörölgetjük a menthető kötetek borítóját. Máris megszületett az újrakezdési terv. Közösségi gyűjtést indítunk, és vasárnaponként közszemlére tesszük a megfeketült, de olvasható könyveket, amelyek adomány fejében elvihetők.

Az önkéntesek csoportjában van két harmincas is: Giulia könyvelő, Giacomo mérnök, unokatestvérek, és csak úgy izzik bennük a lelkesedés. Ők az első diplomások a faluban. Hihetetlen örömmel tölt el, amikor a könyvesboltban látom őket, amint tesznek-vesznek. A kék szemű, szőke kis szakállat viselő Giacomo maga a megtestesült nyugalom. A ragyogó fekete szemű Giulia a csoportnak az a tagja, aki minden problémára megtalálja a megoldást. Tőlük kaptam az energiát az újrakezdéshez. A könyvesboltot nemcsak vascölöpök tartották, hanem egy egész falu. Kedves farkas, ezt nem tudtad.

Mai rendelések: Pia Pera: Boldogsággyakornok és Ilyen kertet szeretnék, Mario Ferraguti: Az elhagyott házak hangja, Liliana Segre – Enrico Mentana: Az emlékezés felszabadít, Massimo Onofri: Magányszigetek.

Január 31.

Tavaly ilyenkor Lucca megye összes újságárusánál a rólunk szóló, kétoldalas cikkeket lehetett látni, a rólam készült fényképekkel, amelyeken elveszetten nézem a romokat. Barbara, Angelica anyja is ott volt a fotókon, pedig ő nagyon nem bírja, ha fényképezik. Az önkéntesek csoportjában két Barbara van, és mindkettő „importált”, vagyis feleségként vagy élettársként kerültek Lucignanába. Ezért a faluban úgy különböztetik meg őket, hogy az egyik a „Daniele Barbarája”, a másik meg a „Maurizio Barbarája”. A könyvesbolt megszületése ahhoz is hozzájárult, hogy mindketten visszakapják a vezetéknevüket, és szorosabb kötelék alakuljon ki a falusiak és a hozzájuk hasonló beköltözők között.

A 2019. december 7-én megnyitott, 2020. január 30-án leégett és azonnal újjáépített könyvesbolt igazi közösséggé kovácsolta a csoportot. A közösség egy sajátos család, ahol odarohanunk, ha valakinek szüksége van ránk, együtt ünneplünk azzal, aki ünnepel, segítjük egymást, és valami nagyobb egész részeinek érezzük magunkat. Mindenféle ember volt a közösségben, ácsok, villanyszerelők, építészek, és mindent beleadtak, hogy azonnal újrakezdhessük. Márciusra készen is lettünk. A lehetőséget kihasználva egy lugassal is kibővítettük a házat, amely véd az esőtől és a naptól, és ahová még több könyvet tudunk kirakni.

A gyújtogatás elméletét lassanként felváltja a bizonyosság, hogy rövidzárlat miatt olvadt szét a kávéfőző, és onnan indult az egész.

Tavaly ilyenkor, január 31-én délben egy meghatározhatatlan korú, farmert és télinek nem nevezhető dzsekit viselő lány bolyong a romok között. Engem keres. Tessának hívják. Nemsokára megtudom, hogy olasz-amerikai, pontosabban az anyja félig dél-afrikai, félig ír származású amerikai, az apja pedig német származású olasz. Azután azt is megtudom, hogy van egy férje, Christian, aki Nigériából jött. Lényegében körbejárod Tessát, és máris láttad a fél világot.

Tessa Luccából jött, itt parkolt le a könyvesbolt előtt. Felkelt, lement reggelizni a bárba, és a pulton heverő újságban olvasta a történetünket. Éppen a luccai antikváriumokba készült, hogy elvigyen nyolc láda könyvet, amelyeket pár hónapja elhunyt anyjától örökölt. Amikor értesült róla, mi történt velünk, irányt változtatott, és Lucignana felé indult.

Külön felhívja rá a figyelmünket, hogy a könyvek olajbogyószedő ládákban vannak. Mintha azt akarná mondani, hogy a munkához, a vetéshez, a betakarításhoz van közük, nem az agyhoz, az elvont ideákhoz. És ebben egyet is értünk. Az anya a lényeg. Ő a fény, ahonnan minden származik és ami mindent megvilágít, még az olajbogyószedő ládákat is.

Munkához látunk, kipakolunk. Tessában hihetetlen erő és energia lakozik. Kicsit aggódom, hogy nem tudom hová tenni ezt a sok csodás könyvet. Tessa észreveszi.

„Szomorúnak tűnsz, mitől lennél boldogabb?”

Elmosolyodom.

„Ebben a pillanatban tízezer eurótól.”

„Rendben, holnap délutánra megkapod.”

– …

Átölel, és könnyek jelennek meg kék szemében.

„Anyám hagyatéka. Ő is így tett volna. Arra tanított, hogy segíteni kell a szűkölködőket. Egész életében ezt csinálta.”

Tessa megajándékozott minket egy könyvjelzővel, ez lett a hivatalos könyvjelzőnk. Ez a szöveg áll rajta: „Anyám, Jean Martin tanított arra, hogy gondoskodni kell másokról. Apám, Grenville is mindig összeszedte az út mentén a szerencsétleneket, és esélyt adott nekik. Ezt az apjától tanulta, noha rettenetes ínségben nőtt fel.”

Az aláírás Tessa anyjáé, akit úgy hívtak: Lynn Holden Wiechmann. Igen, Holdennek, mint a Zabhegyező főszereplőjét.

Mai rendelések: Mark Strand: Edward Hopper, Vanessa Montfort: Virágvásárló asszonyok, Viola Di Grado: Üreges szív, Paolo Cognetti: Nyolc hegy.

{1}  Lázár Júlia fordítása