Akik jelen voltak
Author: Paco Cerdà
Date: 2024
Description: 1939 késő novembere, a spanyol polgárháború utójátéka: a három évvel korábban kivégzett José Antonio Primo de Riverát, a falangista mozgalom alapítóját soha nem látott külsőségek között temetik újra: koporsóját kivégzésének színhelyétől, Alicantétől gyalogszerrel a spanyol királyok temetkezési helyére, az El Escorialba viszik. A különleges szentté avatás az 1975-ig fennálló Franco-rendszer ideológiai megalapozása. A tíz nappalon és tizenegy éjszakán át tartó, 467 kilométert megtévő menet mögött azonban minduntalan felsejlenek azok az áldozatok is, akiknek nemhogy dísztemetés nem jutott, emlékü
Publisher: Jelenkor Kiadó
Rights: © Minden jog fenntartva / All rights reserved

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Paco Cerdà: Presentes

Penguin Random House Grupo Editorial, S.A.U., 2024

Copyright © 2024 by Paco Cerdà

Hungarian translation © Nemes Krisztina, 2026

Magyar kiadás © Jelenkor Kiadó, Budapest, 2026

Minden jog fenntartva

Borítókép: Wunderlich-archívum, IPCE, Kulturális és Sportminisztérium / © Otto Wunderlich, akivel a kiadó nem tudott kapcsolatba lépni, de elismeri, hogy a borítókép sokszorosítási jogainak ő a tulajdonosa.

A fények kialudtak. És ott van ő. Jelen.

Az Alapító, a Próféta, a Nagy Hiányzó.

A Mester, a Dicsőséges Vértanú, az Örök Cézár.

A Nemzet Hőse, a Spanyol Faj nagy Alakja, az Első az Elesettek közül.

Maga az Élő Halál, Spanyolország Vőlegénye, a Birodalom Megteremtője.

A Kiválasztott, az Alkotó Géniusz, aki Soha Meg Nem Hal.

Ott van, ott fekszik az oltár előtt fellengzős nevekkel körülvéve, mint aki túszul esett, riasztó és szorongató babérkoszorúk fogságába került. S mégis, ennek az Alicantéban felvirradó tengerparti hajnalnak a ködpáráját áttörve, ebben a szomorú harangzúgásban, az embertömeg által ellepett mozgalmas utcákon és bent ebben a templomban csakis egy név hallatszik, egy szerény, hétköznapi, egyszerű név: José Antonio.

Miatta aludtak ki a fények, nem Isten miatt.

Mikor a püspök felemelte a szent ostyát, kürtszó harsant. A templom fényei megszűntek világítani. Kint szendereg a hajnal előtti sötétség. A Szent Miklós-templomban nincs sötét, csak félhomály. Huszonnégy fáklya fénye világít, fel-felcsapnak, remegnek a lángnyelvek, olyan, mint egy expresszionista El Greco-festmény. Ezek a primitív lángok keretezik a temetésre egybegyűlt tömeget. Lenyűgöző. Homályos. Három méter magasságban helyezték el. Aki meg akarja szemlélni, az tisztelettel és ámulattal emeli fel az állát. Fenn a magasban a fekete bársonnyal borított ravatalon csillog az ébenfa koporsó. S ott pihen benne ő. Jelen van. Készen áll, hogy megtegye a leghosszabb utat, ami a földi jelenléttől a megváltóig vezet.

A koporsóban José Antonio fekszik. A tény a városi temetőben tegnap elvégzett exhumálás során nyert bizonyítást. Délután fél négykor egy bontócsákány száraz koppanással felnyitotta az 515-ös falfülkét, a sírt, amely előtt ismeretlen kezek minden virradatkor hajnali harmattól csillogó, öt szál friss rózsát hagytak. A himnuszában szereplő öt rózsát. Az ő kévébe kötött öt nyilát.

A sírkert csatamezőhöz hasonlított. Falangisták és katonák százai sorakoztak fel alakzatban. Magasba lendített karok, szögletes arcvonások, fasiszta testtartás, és ott az a felirat is, amelyre senki se mer rápillantani: A halál várja azokat, akiknek meg kell halniuk.

Öt kékinges előhúzta a holttestet. Mint Caravaggio képén, Krisztus sírba tétele. Voltak koporsóvivők meg siratók, mérsékelt dráma, bizakodó gyász, néhány hallgatásba burkolózó tanítvány és Ő, akit kiválasztottak, hogy feltámadjon.

A koporsót vállukra emelve vitték a temető fehér útjain, s maguk mögött hagytak megannyi feledésbe borult sírhelyet. Recaredo, Ubaldo, Josefa, Evelia, Ponciano. Antoñita, élt öt évet. Gasparín, élt három évet. Acacia, a Kislány, élt tizenkét évet, apja és testvérei őrzik emlékét.

A barokk alakok lassú léptekkel odaértek az elesettek panteonjához, ahol annak a háborúnak a nemrég elesett katonái fekszenek, amelynek következtében Spanyolország ronggyá szakadt tenebrista festővászonhoz lett hasonlatos. Eljött a maradványok azonosításának pillanata. És ott benn a koporsóban José Antonio feküdt. Élet volt egykoron, majd mítosszá formálódó eszme lett belőle: átlényegülés Franco módra. A holttestet áthelyezték, kivették a koporsóból. Fogták a spanyol zászló szélét, amibe bele volt csavarva, és a Falange zászlaját helyezték föléje. Ez lett végső szemfödele.

Hogy is ne jutna eszünkbe az a hideg hajnal. A három évvel ezelőtti. S annak a keresztje.

Akkor is november 20-ára virradt, mint ma, csak 1936-ban, és ennek a temetőnek a gondnoka látta, hogy érkezik pár milicista, akik egy mentőautót, egy teherautót és három kocsit vezényeltek a helyszínre. Ott van José Antonio Primo de Rivera meg még egypár fasiszta, mondta neki a hadnagy, aki vezette őket. Most végezték ki őket az alicantei börtön udvarán. Tomás, a temetőgondnok és egy sírásó eltemették a holttesteket. Luist és Vicentét, a politikai tradicionalizmus híveit. Ezekielt és Luist, a falangistákat. S velük együtt temették el José Antoniót, a 22450. holttestet, belehajították a két és fél méter mélyre ásott 5-ös számú sírba, a 12-es parcella 9. sorában, mely keletre néz, arccal a napnak,1 testére harminc centi földet szórtak, és föléje, az egésznek a tetejébe egy vasbeton fedlapot raktak, hogy lepecsételjék ezeknek a kivégzetteknek a sorsát.

Harminchárom éves volt.

Két évvel később, mikor a győztes seregek elfoglalták Alicantét, és vége lett a háborúnak, José Antonio holttestét kihantolták a tömegsírból, és az 515-ös számú sírfülkébe helyezték. Akkor kezdődött a minden hajnalban öt rózsa hagyománya. Meg az állandó díszőrség a sír előtt. Az emlékezete előtti folyamatos tisztelgés. Csírázásnak indult a látványosság. Valami hatalmas dolog készülődött. De ami most veszi kezdetét, olyat még nem látott a világ. Sőt, még csak elképzelni se merte senki.

A temetési menet tegnap hagyta el a temetőt, miután a holttestet azonosították. A koporsót tizenkét bajtárs cipelte, a többiek a kíséretet alkották. A városba vezető négy kilométeres úton végig a régi gárda falangistái álltak sorfalat. A katonák tábornagyi tiszteletadásban részesítették. A koporsó felett a hadsereg repülőgépei szálltak el. A Santa Bárbara és a San Fernando erődök magasában hatalmas máglyák égtek. A halottas díszmenet lassan haladt, mérhetetlenül lassan. Az utcákat megtöltötte a tömeg. Az ifjú nyilak, a Falange ifjúsági szervezetének tagjai ott feszítettek az emberek között, és fegyveres tiszteletadást mutattak be. Az erkélyeket spanyol zászló díszítette, de volt, ahol fekete szövettel vagy kreppanyaggal terítették le. Meghatottság és csönd, húszezer torok mormolta az imát az óriási rózsafüzérben. Karok ezrei lendültek a magasba. Fáklyák tüze világította be José Antonio útját. Két magasra emelt kereszt haladt a menet élén, amikor a holttest a halottvivők vállán a templomba ért, ahol már hideg volt és sötét. A katedrálisban csak gyertyák égtek; semmi elektromos világítás, csakis gyertyaláng, így minden drámaibb és ünnepélyesebb. Így kezdődött a virrasztás. Zsoltárokkal, halotti imákkal, rózsafüzérrel és elmélkedéssel. Miniszterekkel, a Falange tanácsadóival, a Mozgalom vezetőivel, a provinciák élén álló vezető tisztviselőkkel, a Hadsereg tábornokaival, a polgármesterekkel és az egyszerű néppel, kék hangyák hosszú sora, akik az éjszaka csendjében búcsúztak az Alapítótól, és virrasztottak az Ifjú Cézár, a Birodalmi Vezető babérágakkal, zöld babérágakkal és győzelmi babérágakkal körberakott teste mellett.

Ez volt tegnap este. Mostanra véget ért a mise, mehettek békével. A koporsót leemelték a ravatalról, s készen áll a hosszú utazásra. Megkezdődik a jelenkori Spanyolország történetének legképtelenebb ceremóniája. A legpompázatosabb kultusz, amit Nyugat-Európában elhunyt politikusnak abban a században szenteltek. 467 kilométeres gyászmenet gyalog, a Falange katonai díszlépésében. Egy lépés, aztán egy másik, csend, remegő gyertyaláng, pislákoló csillagfény, léptek alatt megroppanó száraz levelek. Tizenegy napon és tíz éjszakán át fog haladni ez a menet a novemberi hidegben, a halottvivők végig a vállukon hordozzák a Próféta testét ezen a Győzelemnek nevezett, eltitkolt halottakkal és éhezéssel teli kemény őszön. Tíz éjszaka és tizenegy nappal voltak talpon a hidegben, zúzmarás, deres időben, sötét hajnalokon esőben, jeges szélben. Misztikus út, lelki utazás. A Mediterráneum homokos partjaitól az El Escorial kemény kőtemplomáig, a királyok lakhelyéig, a spanyol birodalmi temetkezőhelyig.

A holttest áthelyezésének ideje alatt éjszakánként máglyákat gyújtanak, nappal litániát mondanak. Áthaladnak a még betemetetlen lövészárkokon. A parasztok az út szélén állva várják őket. A falvak népe elérzékenyül, mikor az ifjú mártír és szent ereklyéi elhaladnak előttük. Én láttam, ahogy elvitték előttem, én a vállamon cipeltem, én kimondtam, hogy joséantoniojelen a halott előtt, aki újra él.

Én és Ő: ez minden hit alapkövetelménye.

Mi: az egyetlen dolog, amit ez a gyűlölet sebzette ország képes elviselni.

Kezdetét veszi a legnagyobb propagandaművelet, az országban maradt legjelesebb tollforgatók támogatásával, hogy így rajzolják meg az új Spanyolország történetét. Hogy senki ne felejtse el José Antoniót, azt az embert, aki birodalmakról álmodott, forradalmat ígért és elhiteltelenítette a konzervatív eszmét. Hogy a nép eszményítse José Antoniót, azt a jelöltet, akire fél évvel a kivégezése előtt szinte senki nem szavazott. Hogy senki – az intézményesített hatalmon kívül senki, csakis egyedül Ő, a dráma demiurgosza, a kék marionettbábuk mozgatója – ne sajátítsa vagy forgassa ki, senki ne manipulálja José Antonio alakját, azét az emberét, aki a spanyol fasizmus élharcosa, a Falange nemzeti vezetője, a Népfront ellensége és a Köztársaság ostora volt, a nagy ismeretlent, akit mindenki félreismer majd. José Antoniót, azt a komoly, félénk, szenvedélyes, lobbanékony, elegáns, maximalista, szilárd, nagyon büszke, művelt, intelligens, tökéletességre törekvő, gyilkosan szarkasztikus, karizmatikus, sármos, csodált, tisztelt, imádott fiatalembert. Messianisztikus küldetéstudattal. Egy ambiciózus ifjú tragikus életeszménnyel: a sors, az áldozat és a küldetés.

Színházzá változik fél Spanyolország.

Kialudtak a fények.

Kezdődik az előadás.

November 20.

Alicante, 0. km

José Antonio, Jelen.

José Antonio, Jelen.

José Antonio, Jelen.

José Antonio, Jelen.

José Antonio, Jelen.

José Antonio, Jelen.

Hatszor kiáltották José Antonio nevét az Alicante kikötőjében horgonyzó, Jupiter nevű aknatelepítő hadihajó fedélzetéről.

Hatszor felelte rá százezer jelen levő torok, hogy: Jelen.

A tengerparti sétányon fasisztákból és az egyszerű nép fiaiból álló, egyenruhás és civil ruhás emberáradat hömpölyög. Nemzeti gyásznapot hirdettek. Bezártak az általános és a középiskolák, az egyetemek és az állami hivatalok irodái meg a boltok. Az emberek minden helységben a rózsafüzért mondják, a kaszárnyákban díszlövéseket adnak le, a templomokban emlékmiséket mondanak, a szentélyekben a Falange zászlói lengedeznek. Az elesettek emlékére állított keresztek tövébe virágot tesznek, zúgnak a harangok egész Spanyolországban, halottra harangoznak, a szervezetbe belépett ápolónők karján fekete karszalag. És szól a Falange himnusza is, az arccalanapnak, és felolvassák az Ima az Elesettekért című Sánchez Mazas-verset: Uram, fogadd kegyesen kebledre azokat, akik Spanyolországért haltak meg, és őrizd meg bennünk a szent büszkeséget, hogy csakis a mi sorainkban halnak Spanyolországért, és csakis minket tisztel meg az ellenség a legveszélyesebb fegyvereivel. A mieink a gyűlölet áldozatai lettek, de ők nem gyűlöletből harcoltak és estek el, hanem szeretetből, és szívükben hordott utolsó titkuk az öröm volt, hogy azért mentek el, hogy életüket a Hazáért adják. Sosem szomorodtak el sem ők, sem pedig mi azért, mert neheztelünk az ellenségre, vagy mert gyűlöljük, és te tudod, Uram, hogy mindezek az elesettek azért halnak hősi halált, hogy bőkezű áldozatukkal megváltsák azokat, akik megölték őket, s hogy ifjú vérük legyen a kötőanyag, ami összetartja az első köveket a szabad, erős és teljes Haza újjáépítése során.

Alicantében, a dráma középpontjában kezdik meg ennek a hazának az újjáépítését.

A mólónál száznál is több hajó áll kikötve, melyek mindenfelől érkeztek ide a Földközi-tenger partvidékéről, hadihajók és halászhajók. Az osztag ágyúi eldördülnek, amint elhalad mellettük a koporsó. Tüzet nyit az erőd tüzérsége is. Egyedül ez töri meg ennek a vasárnapízű hétfőnek a mélységes csendjét, melyet a különleges napok aromája leng be. A hajók vitorláján kévébe fogott nyilak díszlenek. Az árbócokon vörös-fekete zászlókat lenget a szél. José Antonio arcképe látható mindenütt a hajók gerincén, a vitorlarudakon és az evezőkön is. Az arca itt is, mint mindig minden képén, józanságot és bátorságot tükröz, s megszépül. Mint aki eksztázist él át. Egy vadászgépekből álló repülőszázad alacsonyan száll el a koporsó felett, és babérágakkal meg virágokkal hinti tele. Ott vannak mind a három hadsereg egyenruhásai. Falangista tömegek veszik körbe a kikötő bejáratánál található húsz méter széles és majdnem tíz méter magas oromfalat, melyen a járom és a nyilak láthatók, valamint hatszor egymás után a régi, római betűkkel bevésett felirat: José Antonio, Jelen. A dekoráció gigantikus méretű, az Alicante főutcáin felállított hosszú rudak és a tizenkét méter magas két monolit a város határánál úgyszintén, meg a diadalív, amelyen keresztülnézve megpillanthatjuk a tizennégy méter magas, hatalmas keresztet, amelynek a tenger szolgál hátteréül, mert minden a tenger felé mutat, s az ezüstös hegyekről hosszú árnyék vetül a városra, átlépked a kiskerteken, megvakítja a kutakat, és hidegével elér egészen a tengerig, ahol a hadihajók és a bárkák félárbócra eresztett spanyol zászlóval s égnek lendített karral tisztelgő legénységgel búcsúznak az Alapítótól. Alicante tengerparti sétánya, az Explanada olyan, mint Róma 1937-ben, ahol a feketeingesek masíroznak a Haza Oltárának lábánál, míg fent, az örökmécses lángja az ismeretlen katonáért lobog, meg persze Mussoliniért; vagy olyan, mint Berlin 1938-ban, ahol a Brandenburgi kaput színházi díszletként használják, hogy obeliszkekkel, sasokkal, horogkeresztekkel és vörös zászlók keretében láttassák Hitlert. Adva van a tömeg, a dráma és az érzelmek. Az egység büszkeséget ad. Háborús esztétika áraszt el mindent, ami inkább érzelmeket vált ki az emberből, mint hogy gondolkodásra késztessen, és a legelsődlegesebb reakciót, a félelmet használja fel ahhoz, hogy engedelmességre szorítson. Ez annak az országnak az ereje, amelyik kész színre vinni önnön feltámadását. Vagy inkább megrendezni az új Spanyolország megszületését.

Ez a feladat szavakat követel.

Eljött a szavak ideje.

José Santos Reiriz így ír az El Compostelano hasábjain: Alicantéből, a holokauszt színhelyéről José Antonio diadalmenetben vonul az El Escorialba, az átlényegülés színterére. Cid megtanított bennünket arra, hogyan legyünk spanyolok, Ő pedig azt mutatta meg, hogyan legyünk nacionálszindikalisták.

Luis Moure Mariño a következőt mondja a Boinas Rojasban: Hogy ezt a barázdát meg lehessen húzni, az kellett, hogy előbb a Caudillo2 a kardjával nyisson utat. Hogy megmenthesse a Falange alapítójának testét, a Caudillo előbb megtisztította az egész spanyol földet. José Antonio most már eljuthat az El Escorialba, hogy ott örök nyugalomban pihenjen, mert már miénk a spanyol föld: most már mienk minden völgy, minden hegy és minden út, ameddig csak a szem ellát.

José Sánchez Garrido a córdobai Azul folyóiratban: Eljönnek ide a településekről és a falvakból a háborúban elesettek édesanyái és azok, akik végigharcolták a háborút, hogy üdvözölhessék az emberprófétát. Még frissek a hősök nyomai; még szivárog a mártírok vére a terméketlen barázdákban. S utakon és útkereszteződéseken, meredek hegyoldalakon és kanyargós ösvényeken, szédítően mély szakadékok szélén, ahonnan elénk tárulnak a Haza hajnali fénybe vont csodálatos tájai, és kobaltkékkel borított szurdokok mélyén ott vonul a lassú és ünnepélyes menet egy magasra emelt kereszt és egy koporsóban fekvő ereklye – a faj hagyományos erényeinek epikus szimbólumai – nyomában.

Minden címlapon, kivétel nélkül, ez a hír. Több száz írott oldal. Egyenesben közvetítik a Nemzeti Rádió különleges tudósítói. A Nemzeti Filmintézet egyik osztályának forgatócsoportja dokumentumfilmet készít az újratemetésről. Az elesett vértanúra emlékezni kell, dicsőíteni kell, és szentté tenni. Alakját mitikussá növeszteni.

Hogy joséantonio ne egy ember legyen, hanem fogalommá váljon.

Hogy ez a fogalom, ez a történelmietlen szimbólum eltorzulhasson vagy elnémulhasson. Működésképtelenné váljon.

A zarándoklat halad. Nem körmenet, nem is temetési menet; utolsó katonai szemléje ez annak, aki győzedelmesen tér haza, hogy örök nyugalomra leljen. Így fundálták ki ezt az epikus hőskölteményt az ideológusai: José Antonio holttestét a vállukon viszik keresztül a vörös Spanyolországon, mely utolsó lélegzetéig hűséges maradt a Köztársasághoz. A holttest átszállítása a győztes oldal erődemonstrációja. Lenyűgöző színpadi produkció. A Győzelem óta a legambiciózusabb. A rendszer hívei számára az önkép megerősítését szolgálja, és figyelmeztető üzenet a rendszerrel egyet nem értők számára: az országnak új gazdái vannak, új kormányos irányít. Csodáljátok őket, tőle meg féljetek.

Ez a vállalkozás hőstörténetet kíván.

Eljött a hőstörténet ideje.

A falangista keresztútjárók elérkeznek az alicantei börtön kapujáig, amely José Antonio életének utolsó színhelye. Szent Hely ez az új vallás számára, amelyet a lángoló retorika vésőjével és a fasiszta esztétika kalapácsával formálnak meg. Ez az a hely, ahol megölték. Kilenc hónapig tartották börtönben, három hónapot töltött a madridi Modelóban és majdnem fél évet ebben az alicantei börtönben. Ő volt a legfontosabb fogoly a köztársaságiak kezében. A Falange vezetője. A Népfront legbőszebb ostorozója.

Fegyverbirtoklásért tartóztatták le, még mielőtt kitört volna a háború. Más bűncselekményeket is tulajdonítottak neki, hogy börtönben tartsák. Ebben a vastag falú börtönben, amelynek ablakait most fekete szövet takarja, s ahol a holttest egy pillanatra megáll. Pátoszt sugárzó pillanat. A jobb oldalon az első koporsóvivő José Antonio testvére, Miguel. Vele együtt töltötte itt a börtönbüntetését – a 72-es és a 73-as cellában voltak – 1936. június 6-ától kezdve. Azzal vádolták őket, hogy részt vettek az államcsíny előkészítésében, igaz, akkor már a börtönben voltak, de szabadon fogadhattak látogatókat. A testvérek bíztak benne, hogy megmenekülhetnek. De elérkezett november 20-a. Felmentési kérvényüket visszautasították. Nem tartottak fogolycserét sem, melynek keretében a köztársasági oldal más értékes foglyaiért kicserélték volna őket. A döntés már megmásíthatatlan volt. José Antoniót golyó általi halálra, Miguelt életfogytiglanra ítélték. Az ítélet-végrehajtás előtti estén, miután egy fogolytárs papnál meggyónt, fogta sötétzöld, 0,6-os hegyű, Astoria márkájú töltőtollát, és megírta a búcsúleveleket. S a végrendeletét is. Megdöbbentő számomra, írta, hogy honfitársaink túlnyomó többsége még most, három év elteltével is kitartóan elítél bennünket anélkül, hogy akár csak egy kicsit is kezdett volna érteni minket, és anélkül, hogy tájékozódott volna, vagy felfogott volna valamit a megszerzett információból. Ha a Falange tartós szervezetté válik, tette még hozzá, remélem, mindenki érzékeli majd, milyen fájdalmas dolog az, hogy olyan sok vérnek kellett kiontatnia, mert nem sikerült komoly figyelemmel teli teret ékelnünk az egyik oldal gyűlölködése és a másik ellenszenve közé. Bárcsak ez a kiontott vér megbocsátaná nekem, hogy részem volt a kiprovokálásában, s a bajtársaim, akik előttem hozták meg az áldozatot, úgy fogadnának, mint közülük az utolsót. Adná az ég, írta halálának margójára, s ahogyan azt írni szokás, hogy az én vérem legyen az utolsó kiontott spanyol vér a polgárháborús viszályban. Adná az ég, hogy békében élhessen a spanyol nép, mely olyannyira bővelkedik kedves, jó tulajdonságokban, s tiszteli a hazát, a kenyeret és az igazságot. Az óramutató haladt, s mérte utolsó perceit: a végtől való magányos rettegés idejét. Ami közelgő halálomat illeti, fejezte be az írást papírra szögezett és nagyon mélyre tekintő pillantással, büszkeség nélkül várok rá, mert nem örömteli dolog meghalni az én koromban, de tiltakozni sem fogok ellene. Fogadd el, Istenem, áldozatképpen, amivel részben megfizethetek azért, mert életem nagy részében önző voltam, és hiú. Teljes szívemből megbocsátok kivétel nélkül mindenkinek, aki valamilyen módon megsértett vagy megbántott, és kérem, hogy bocsásson meg nekem mindenki, akinek kártalanítással tartozom valami sérelemért, legyen az kicsi vagy nagy.

Az utolsó estéjén kilenc óra után meglátogatták a húgai, Carmen és Margot, meg a nagynénje, Ma. Szilárd volt, még nem tudta, mi vár rá. Carmen adott neki egy feszületet. Ő megköszönte. Aztán a nők távoztak. Miguelt áthozták a cellájából, hogy elbúcsúzhasson a testvérétől. Belépett abba az 1-es számot viselő szürke falú cellába, egy rozsdás priccs, a magasban egy ablak. Tizenöt percet adtak nekik, megölelték egymást, akkor utoljára, mielőtt így búcsúztak volna, arribaespaña.3 Most, három évvel később, Miguel újra ott áll a börtön előtt, és fekete bőrkesztyűbe bújtatott kézzel tartja a vállán a testvére emelvényre tett holttestét. Arca falangistához méltóan komoly, kis bajuszt visel. Hányszor eszébe jutott a bátyja utolsó mosolya a kivégzés reggelén, amikor elbúcsúztak, s állítása szerint azt mondta a testvérének: José Antonio, imádkozz érettünk. S ami utána jött, már nem látta. November 20-án reggel hat óra negyven perckor történt. José Antoniót kivitték ennek a börtönnek az 5-ös számú belső udvarára. Ez volt az utolsó égdarab, amely igyekezett kivilágosodni fölötte, miközben ő szembenézett a CNT és a FAI milicistái által alkotott vegyes kivégzőosztaggal. A bal oldalon állt, mellette két falangista és két karlista folytatta a sort. Mik voltak az utolsó szavai. Egy hősies arriba, egy tömör gyerünk. Ki tudja. A keserű sortűz eldördült, a tragédia megtörtént.

Harminchárom éves volt.

Ma ebben a börtönben, amely már a José Antonio Háza nevet viseli, a gyilkosság emléke keresztet formál. Felállítottak egy fakeresztet a belső udvarban, ahol a Mártír Bajtárs kivégzése történt, pontosan azon a helyen, ahol élettelen teste a földre rogyott. Ez előtt a kereszt előtt imádkozik Miguel, és itt imádkozik a húga is, Pilar Primo de Rivera, az asszony, aki a Falange Női Tagozatát vezeti, Spanyolország női vezére, maga a megtestesült ambíció. Ő az ország legnagyobb hatalmú asszonya. Annak is érzi magát, erős. Most a belső udvar keresztje előtt, kék ing, vörös barett, Pilar keresztet vet, s ahogy ujjbegye a mellkasához ér, finoman tapintja a vörössel hímzett falangista emblémát. Ez volt tegnap.

Ma pedig José Antonio él. Tovább él. Ezt is próbálják belesulykolni az emberekbe. Hogy az Alapító már fenn van a mennyországban, de a megváltást hozó, megingathatatlan krédója itt maradt a földön.

A menet áthalad az Alicante határát jelző boltív alatt. Eléjük tárul a nyílt vidék, a tág, szabad mezők, amelyek lankáin már elvetették a magot, ezek közt haladnak majd egészen az El Escorialig. Szikkadt, száraz hegyek, hatalmas ég. A szél szabadon szaladgál a mezők és a pálmák között. Elöl, körülbelül egy kilométerrel a menet előtt az útfelügyelő testület motorosai és egy szervizautó haladnak. Mögöttük a főút teljesen tiszta, az út szélén s az út menti árkok lejtőin összezsúfolódott tömeg. Érkezik a tüzérosztag, lassú léptekkel, fegyverüket a temetéshez illő szögben tartva, ők járnak a Falange keresztje és a Navas de Tolosa keresztje előtt, ezeket papok viszik, akik folyamatosan imádkoznak. Őket követi az útvonal biztosításáért felelős parancsnok. Ő irányít. Utána következik a minden tekintet kereszttüzében álló koporsó, amit tizenkét falangista visz a vállán. Mellettük halad tizenkét másik bajtárs, akik majd leváltják őket. A koporsóvivők nagyjából tíz kilométerenként váltják egymást. A Falange minden területi szervezete – ezekből vagy ötven létezik Spanyolország-szerte – részesedik abban a megtiszteltetésben, hogy tagjai a vállukon hordozhatják Alapítójuk emelvényre tett koporsóját. A tizenkettő, a váltáshoz készenlétben álló ember mellett tizenkét felfegyverzett bajtársból álló kíséret halad, fegyverük csöve a földre, az agya pedig az égre mutat a gyász jeléül. A menet hosszú és lélegzetelállítóan hatásos, magán viseli a falangista esztétika, a vallásos szenvedély és a katonai erődemonstráció jegyeit. A koporsó mögött menetel az elnökség, a Falange ranglétrájának csúcsán elhelyezkedők, a Hadsereg, a zászlók, egy másik fegyveres osztag, a halottvivők osztaga, azoknak az embereknek a százai, akik elkísérik útján José Antoniót, és végül, leghátul, a menet végétől kissé lemaradva következnek a logisztikához szükséges szervizjárművek: mentőautók, teherautó és sok autó meg furgon, pont akkora távolságot tartva, amekkora szükséges ahhoz, hogy ne mocskolják be a motorok zajával a test áthelyezését, ami csendet követel. Ne legyen kiáltozás meg kiáltványok. A parancs egyértelmű: mélységes komolyság, józan némaság. Aki felfordulást okoz, abban nincs semmi jóérzés; az politizál, és ebből következően ő is csak egyike a szélhámosoknak, akik a dekadens Spanyolország suttogó és lázadó, mára már hiteltelenné vált faunájához tartoznak, ami megérett a kiirtásra. Így rendelkeztek. Ezért aztán nem is hallatszik más, csak az imák moraja, s a cipőtalpak surranása az aszfalton. Gyors és határozott léptek, energikus és száraz katonai díszlépések. Egyik lépés, szó szerint, a másik után anélkül, hogy a cipőtalp hosszának harminc centiméterénél többet haladnának vele előre. Lassú, komoly és ünnepélyes menetelés. Fenséges. Mint a római légióké. Ezek a lépések kicsivé zsugorítanak mindent, statikussá teszik azt, ami a meneten kívül van, és eltávolítanak a haladás minden eszméjétől. Még másfél millió lépés van hátra. És minden itt kezdődik, ennél az első váltásnál, Alicante határán kívül, a menet tizedik kilométerénél.

Megálljt vezényeltek. A menet megtorpan. Csend és koporsóra szegeződő tekintetek a déli napsütésben. A kékingesek tartják a koporsót, ami háromszáz kilót nyom. Váltás, kiáltja az út bonyolításáért felelős parancsnok. A tizenkét koporsóvivő, miután átadta posztját a halottszállító saroglya alatt, a koporsó felé fordul, továbbra is feszes testtartásban, karját égnek lendítve áll. Vigyázz!, kiáltja a hivatalos személy. Bal, jobb, bal, jobb, kezdi újra kiabálva. Az új koporsóvivők felveszik a ritmust, egyszerre ismételve a szavakat, de még nem mozdulnak. Indulás, hangzik fel végül a kiáltás. José Antonio, Jelen. A menet a mező közepén, pálmafák és mediterrán olajligetek közt a nagy semmi kebelén újra útnak indul. Ezen a ponton állítanak egy monolitot, egy fehér erezetű fekete márványból faragott emlék mérföldkövet, amit egy monóvari gyárban faragtak meglehetősen gyorsan. Két és fél méter magas. A súlya 1500 kiló. Tiszteletet parancsoló, birodalmi hangulatot áraszt, belevésték a jármot meg a nyilakat és ezt a közjegyzői feliratot, amely dísztelen, tömör, kifejezetten joséantonio-stílusú: Idáig hozták José Antonio testét a Falange alicantei szervezetének tagjai, és MCMXXXIX, a Győzelem Éve november 20-án, déli tizenkét órakor átadták a Falange murciai csoportjának. Minden egyes helyen, ahol az útvonalon átadás történt, felállítanak egy ilyen monolitot. Mindig a főút jobb oldalára. Csak a provinciák, a napok és az órák változnak. A többi mind ugyanaz marad. Azért, hogy kőbe faragott nyoma maradjon ennek a megalomán, birodalmi aktusnak, a totalitárius felmagasztalásnak, ami egy másik világhoz, egy másik korszakhoz illik, olyanhoz, amilyenné ez a mostani is válik, ’39 novembere, amikor Spanyolországban már vége a háborúnak, de Európában akkorra már elkezdődik a másik, Németország lerohanta Lengyelországot nyugatról, a Szovjetunió lerohanta Lengyelországot keletről, a nácizmus és a fasizmus azért harcol, hogy hatalmába kerítse a területeket és az elméket. Spanyolország kékbe öltözik, a Falange sötétkékjébe, ami ma már szinte fekete, mint a fasisztáké. Fekete márvány az út mellett. A Győzelem Évének örök márványa. Hogy soha senki ne merészelje elfeledni. Hogy sose menjen feledésbe ez a halottvivő zarándoklat.

Elérkezett az első alkonyat ideje, s a jelenetet a tűz uralja, ahogy a menet kapaszkodik fölfelé egy meredek emelkedőn, és az útvonal első településének, Monforte del Cidnek a közelébe ér, s ki lehet venni a templom harangtornyának körvonalait. A tudattalan mélyére kell hatolni, kikerülni az értelmet, letörni az ellenállást, és az érzelmekre hatni, hogy felébredjen a sorsközösség érzete. A részeket fel kell oldani az uniformizált egészben, újjá kell formálni egy vallás liturgiáját.

Ezért kell a tűz. A tűz megvilágít, meleget ad, megtisztít és elpusztít. Hipnotizál.

A jelenet nagy hatást gyakorol a nézőkre. A falu határában egy útkanyarulatban hatalmas máglya lobog. Az utcákon mindenhol fáklyák lángja pislákol. Felbukkan a menet, kirajzolódik a résztvevők sötét alakja a lángok narancssárga fényében. Az éjszaka könyörtelenül hideg. Ősz van, de inkább télnek érződik. Kibontakozik a koporsó alakja, a két oldalán szintén fáklyák haladnak, és hat kézilámpás. A kép inkább földöntúli jellegű, nem a szokásos körmenetekre emlékeztet. Nem tűnik valóságosnak. A nappali pompa és nagyszerűség átadja helyét a tragikus éjszakai erőknek. A háttérben lobogó lángok másnak mutatják a közeledő bajtársak alakját. Az őket néző emberekkel teli mező közepén már végigimádkoztak egy rózsafüzért, az emberek keresztet vetnek és mormolják a miatyánkkivagyamennyekbent, és felemelik a karjukat, s eldadogják, hogy joséantonio vagy arribaespaña. A papok éneke még inkább eltávolít mindentől, ami valóságos, és elmélyíti a tűz, a sötétség, a tömeg és a halál jelenléte által gerjesztett túlvilági hangulatot. Emberek ezrei gyűltek Monfort településre. A tér és a szántóföldek közt minden tisztás tele van teherautókkal, személyautókkal, lovas kocsikkal és mindenféle járművekkel. A falu, amelyen már halad is át José Antonio, gyászba öltözött. Fekete gyászszalagos fehér kárpittal vannak letakarva az erkélyek, ez lóg az ablakokból, vagy fekete szövet meg a piros-sárga spanyol zászló a köztársasági lila csík melankóliájának mellőzésével. Bár a 20. században járunk – az autó, a televízió, a repülőgép és a villamosság századában – az elénk táruló kép semmiben sem tűnik e kor jellegzetes ábrázolásának. Minden az Inkvizícióra emlékeztet. Csend és tűz. S valahol hátul, már a falu utolsó házait elhagyva hallatszik a Falange Női Tagozatához tartozó lányok mormolása, ahogy belekezdenek a De profundis kezdetű zsoltárba: Remélek az Úrban, benne remél lelkem, és bízom a szavában. Lelkem várja az Urat, jobban, mint az őr a hajnalt, várja Izrael az Urat. Mert az Úrnál az irgalom, és bőséges nála a megváltás.

Az éjszaka halad előre a hajnalt keresve. A lassú szertartás megállás nélkül folytatódik. Éjjel fél kettőkor ér a menet Eldába, az út mirtusszal, virággal, krizantémmal van telehintve. Onnan kezdve pedig a gyalogút egybefüggő máglyává válik. Hosszú kilométereken át máglyák, jelzőfények és fáklyák. A sötét hajnal tüze, mely hűségesen kíséri az út vonalát végig a lejtőkön és az emelkedőkön. A fáklyák útja, mint mondta róla a jezsuita Ramón Cué az Hoja del Lunes mai számában. Az El Escorial és Alicante között, írja, van egy út az égen, melyet fáklyák szegélyeznek. Ezek az elesettek lelkei, melyek között José Antonio lelke a legszebb. Az El Escorial és Alicante között a földön van egy fáklyákkal végigültetett út. Ezek halovány visszfényei a lélek-csillagoknak, melyek velük párhuzamosan futó utat alkotnak az égen. A fáklyák között haladnak José Antonio földi maradványai. Az égi csillagok közt pedig más vezércsillagokkal együtt ott halad diadalmas lelke. A földi menet az El Escorial felé tart. Az égi menet Isten felé. Mindkettő szeretne megpihenni. A test Spanyolország szívében. A lélek Isten kebelén.

A tűz útja feketeséggel bevetett mezők közt halad. A koporsóvivők a terv szerint váltják egymást. Állj, váltás, bal, jobb, menetelnek; mindez az éjszaka közepén, körülöttük néma csend és a tűz fényében átalakult sötétség. Minden lépés harminc centiméter, a teher háromszáz kiló, miatyánkkivagyamennyekben akárhányszor. Egyik óra a másik után, egyre hidegebb van, egyre csak hull a harmat, fáradnak a lábak, az álom ránehezedik a szemhéjakra, mélyen átérzett Történelem. S amikor még mindig nem virrad, hajnali háromnegyed hatkor már látszik Sax vára, és ki lehet venni a köréje csoportosuló házakat, mintha mindet a sziklába vésték volna bele. Valaki elkiáltja magát, José Antonio. S mindenki ráfelel, Jelen.

Eltelt az első nap.

Véget ért az első éjszaka.

Tartalom

[Nyitány]

November 20.

Alicante, 0. km

Eulalio

Dickson kapitány

November 21.

Villena, 59. km

Pepe

Miguelillo

November 22.

Almansa, 93. km

Encarna

Weddell

November 23.

Albacete, 167. km

Rawicz

Pilar

November 24.

La Roda, 204. km

A leány

Miguel

November 25.

El Provencio, 244. km

Francisco

A 47

November 26.

Quintanar de la Orden, 293. km

Marcelino

Andrés

November 27.

Villatobas, 338. km

Amelia

Az alvajárók

November 28.

Valdemoro, 387. km

Matilde

Manuel

November 29.

Madrid, 417. km

joseantonio

Luis

November 30.

El Escorial, 467. km

Vakondok

Ángel

[Vége]

Források

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Nagy Boglárka

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős kiadó Nagy Boglárka

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Csuhai István

A szöveget gondozta Hradeczky Moni

Borítótervező Váraljai Viktória

Műszaki szerkesztő Kaposvári Franciska

ISBN 978-963-518-476-7

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Rozbora Bence

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License