Gál Andor

Mezőlaki Erik

Hegedűs István

Szomora Zsolt

Juhász Zsuzsanna

Törő Sándor

Karsai Krisztina

Nagykommentár

a Büntető

Törvénykönyvhöz

Nagykommentár a Büntető Törvénykönyvről

szóló 2012. évi C. törvényhez

Szerkesztette

Karsai Krisztina

Wolters Kluwer Hungary • Budapest, 2022

Kiadja a

Wolters Kluwer Hungary Kft.

Budapest, 2022

1117 Budapest, Budafoki út 187–189.

Telefon: +36 (1) 464-5656

Fax: +36 (1) 464-5657

E-mail: info-hu@wolterskluwer.com

www.wolterskluwer.com/hu-hu

Felelős vezető: Kézdi Katalin, a Wolters Kluwer Hungary Kft. ügyvezetője

Kiadásért felelős: dr. Krizsán Brigitta

A kiadványok szerkesztéséért felelős: dr. Gábor Zsolt

Felelős szerkesztő: dr. Némedi-Tóth Zsuzsanna

Műszaki szerkesztés: Wolters Kluwer Hungary Kft.

Grafikai tervezés: Wolters Kluwer Hungary Kft.

ISBN 978-963-594-081-3

Termékkód: NEB1056

Kiadványaink megvásárolhatóak a shop.wolterskluwer.hu webáruházban.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás és a mű bővített, illetve rövidített változatának kiadási jogát is.

A Kiadó írásbeli hozzájárulása nélkül sem a teljes mű, sem annak bármely része semmiféle formában (fotokópia, mikrofilm vagy más hordozó) nem sok szorosítható.

Szerzők:

Gál Andor PhD

350–364. §

dr. Hegedűs István

301–309. §, 310–313. §

Prof. Dr. Juhász Zsuzsanna

33–126. §

Prof. Dr. Karsai Krisztina, DSc.

Preambulum, 1–3. §, 15–32. §, 160–175. §, 389–424. §

dr. Mezőlaki Erik

176–189. §, 241–253/A. §, 265-300/A. §, 314–349/A. §

Prof. Dr. Szomora Zsolt

4–14. §, 190–231. §, 365–388/B. §, 459–465. §

dr. Törő Sándor

127–159. §., 232–240. §, 146–159. §, 254–264. §, 425–458. §

Az eredeti mű szerzői:

dr. Hegedűs István

Prof. Dr. Juhász Zsuzsanna

Prof. Dr. Karsai Krisztina, DSc.

dr. Katona Tibor

dr. Mezőlaki Erik

Prof. Dr. Szomora Zsolt

dr. Törő Sándor

Szerkesztette:

Prof. Dr. Karsai Krisztina, DSc.

Kézirat lezárva:

2022. március 1.

Harmadik, átdolgozott kiadás

© dr. Hegedűs István, dr. Juhász Zsuzsanna, dr. Karsai Krisztina, dr. Katona Tibor, dr. Mezőlaki Erik, dr. Szomora Zsolt, dr. Törő Sándor, Budapest, 2013

© dr. Gál Andor, dr. Hegedűs István, dr. Juhász Zsuzsanna, dr. Karsai Krisztina, dr. Mezőlaki Erik, dr. Szomora Zsolt, dr. Törő Sándor, Budapest, 2019, 2022

© Wolters Kluwer Hungary Kft., Budapest, 2013, 2019, 2022

RÖVIDÍTÉSEK JEGYZÉKE

1978-as Btk.

1978. évi IV. törvény a Büntető Törvénykönyvről

1949. évi

Genfi Egyezmények

a háború áldozatainak védelmére vonatkozóan Genfben, az 1949. évi augusztus hó 12. napján kelt egyezmények (a Magyar Népköztársaság törvényerejű rendeletei közé iktatta: 1954. évi 32. törvényerejű rendelet a háború áldozatainak védelmére vonatkozóan Genfben, az 1949. évi augusztus hó 12. napján kelt nemzetközi egyezményeknek a Magyar Népköztársaságban való törvényerejéről)

1949. évi

Genfi I. Egyezmény

a hadrakelt fegyveres erők sebesültjei és betegei helyzetének javításáról szóló egyezmény (a Magyar Népköztársaság törvényerejű rendeletei közé iktatta: 1954. évi 32. törvényerejű rendelet a háború áldozatainak védelmére vonatkozóan Genfben, az 1949. évi augusztus hó 12. napján kelt nemzetközi egyezményeknek a Magyar Népköztársaságban való törvényerejéről)

1949. évi

Genfi II. Egyezmény

a tengeri haderők sebesültjei, betegei és hajótöröttei helyzetének javításáról szóló egyezmény (a Magyar Népköztársaság törvényerejű rendeletei közé iktatta: 1954. évi 32. törvényerejű rendelet a háború áldozatainak védelmére vonatkozóan Genfben, az 1949. évi augusztus hó 12. napján kelt nemzetközi egyezményeknek a Magyar Népköztársaságban való törvényerejéről)

1949. évi

Genfi III. Egyezmény

a hadifoglyokkal való bánásmódról szóló egyezmény (a Magyar Népköztársaság törvényerejű rendeletei közé iktatta: 1954. évi 32. törvényerejű rendelet a háború áldozatainak védelmére vonatkozóan Genfben, az 1949. évi augusztus hó 12. napján kelt nemzetközi egyezményeknek a Magyar Népköztársaságban való törvényerejéről)

1949. évi

Genfi IV. Egyezmény

a polgári lakosság háború idején való védelméről szóló egyezmény (a Magyar Népköztársaság törvényerejű rendeletei közé iktatta: 1954. évi 32. törvényerejű rendelet a háború áldozatainak védelmére vonatkozóan Genfben, az 1949. évi augusztus hó 12. napján kelt nemzetközi egyezményeknek a Magyar Népköztársaságban való törvényerejéről)

Adatvagyontv.

2021. évi XCI. törvény a nemzeti adatvagyonról

Áht.

2011. évi CXCV. törvény az államháztartásról

Ákr.

2016. évi CL. törvény az általános közigazgatási rendtartásról

Alapjogi Charta

Az Európai Unió Alapjogi Chartája

Alaptörvény

Magyarország Alaptörvénye

(2011. április 25.)

ÁSZ

Állami Számvevőszék

ÁSZtv.

2011. évi LXVI. törvény az Állami Számvevőszékről

Ávtv.

1998. évi XXVIII. törvény az állatok védeleméről és kíméletéről

Be.

2017. évi XC. törvény a büntetőeljárásról

Bszi.

2011. évi CLXI. törvény a bíróságok szervezetéről és igazgatásáról

Btk.

2012. évi C. törvény a Büntető Törvénykönyvről

Btké.

1979. évi 5. törvényerejű rendelet a Büntető Törvénykönyvről szóló 1978. évi IV. törvény hatálybalépéséről és végrehajtásáról

Bv. Szabályzat

16/2014. (XII. 19.) IM rendelet a szabadságvesztés, az elzárás, az előzetes letartóztatás és a rendbírság helyébe lépő elzárás végrehajtásának részletes szabályairól

Bv. tv.

2013. évi CCXL. törvény a büntetések, az intézkedések, egyes kényszerintézkedések és a szabálysértési elzárás végrehajtásáról

Civil tv.

2011. évi CLXXV. törvény az egyesülési jogról, a közhasznú jogállásról, valamint a civil szervezetek működéséről és támogatásáról

CLP

az Európai Parlament és a Tanács 2008. december 16-i 1272/2008/EK rendelete az anyagok és keverékek osztályozásáról, címkézéséről és csomagolásáról, a 67/548/EGK és az 1999/45/EK irány-
elv módosításáról és hatályon kívül helyezéséről, valamint az 1907/2006/EK rendelet módosításáról

Csődtv.

1991. évi XLIX. törvény a csődeljárásról és a felszámolási eljárásról

Éftv.

2008. évi XLVI. törvény az élelmiszerláncról és hatósági felügyeletéről

EUtv.

2012. évi CLXXX. törvény az Európai Unió tagállamaival folytatott bűnügyi együttműködésről

Eütv.

1997. évi CLIV. törvény az egészségügyről

Fegyverrendelet

253/2004. (VIII. 31.) Korm. rendelet a fegyverekről és lőszerekről

Fegyvertörvény

2004. évi XXIV. törvény a lőfegyverekről és lőszerekről

GDPR

az Európai Parlament és a Tanács 2016. április 27-i (EU) 2016/679 rendelete a természetes személyeknek a személyes adatok kezelése tekintetében történő védelméről és az ilyen adatok szabad áramlásáról, valamint a 95/46/EK rendelet hatályon kívül helyezéséről (általános adatvédelmi rendelet)

Géntv.

1998. évi XXVII. törvény a géntechnológiai tevékenységről

Gytv.

2018. évi LV. törvény a gyülekezési jogról

Gyvt.

1997. évi XXXI. törvény a gyermekek védelméről és a gyámügyi igazgatásról

Hágai Egyezmények

az első két nemzetközi békeértekezleten megállapitott több egyezmény és nyilatkozat (az ország törvényei közé iktatta: 1913. évi XLIII. törvény az első két nemzetközi békeértekezleten megállapitott több egyezmény és nyilatkozat beczikkelyezése tárgyában)

Hágai IV. Egyezmény

Egyezmény a szárazföldi háboru törvényeiről és szokásairól, a hozzámellékelt Szabályzattal (az ország törvényei közé iktatta: 1913. évi XLIII. törvény az első két nemzetközi békeértekezleten megállapitott több egyezmény és nyilatkozat beczikkelyezése tárgyában)

Harmtv.

2007. évi II. törvény a harmadik országbeli állampolgárok beutazásáról és tartózkodásáról

Hatv.

2007. évi LXXXIX. törvény az államhatárról

Hhvtv.

2013. évi CII. törvény a halgazdálkodásról és a hal védelméről

Hjt.

2012. évi CCV. törvény a honvédek jogállásáról

Hpt.

2013. évi CCXXXVII. törvény a hitelintézetekről és a pénzügyi vállalkozásokról

Hszt.

2015. évi XLII. törvény a rendvédelmi feladatokat ellátó szervek hivatásos állományának szolgálati jogviszonyáról

Ht.

2012. évi CLXXXV. törvény a hulladékról

Hvt.

2011. évi CXIII. törvény a honvédelemről és a Magyar Honvédségről, valamint a különleges jogrendben bevezethető intézkedésekről

Infotv.

2011. évi CXII. törvény az információs önrendelkezési jogról és az információszabadságról

Isztambuli Egyezmény

Az Európa Tanács egyezménye a Nők elleni és a családon belüli erőszak megelőzéséről és felszámolásáról [Magyarország 2014. március 14-én csatlakozott az Isztambuli Egyezményhez, amelynek célja a családon belüli (és elsősorban a nők elleni) erőszak minden formájának felszámolása. Kihirdetve még nincs.]

Jöt.

2016. évi LXVIII. törvény a jövedéki adóról

Kat.

2011. évi CXXVIII. törvény a katasztrófavédelemről és a hozzá kapcsolódó egyes törvények módosításáról

Kötv.

2001. évi LXIV. törvény a kulturális örökség védelméről

KRESZ

1/1975. (II. 5.) KPM–BM együttes rendelet a közúti közlekedés szabályairól

Kvt.

1995. évi LIII. törvény a környezet védelmének általános szabályairól

Mavtv.

2009. évi CLV. törvény a minősített adat védelméről

Medicrime Egyezmény

Az Európa Tanács egyezménye az egészségügyi termékek hamisításáról és hasonló, közegészségügyi veszélyt jelentő bűncselekményekről (kihirdette: 2013. évi CCVIII. törvény az Európa Tanács egészségügyi termékek hamisításáról és hasonló, közegészségügyi veszélyt jelentő bűncselekményekről szóló Egyezménye kihirdetéséről)

Met.

2007. évi LXXX. törvény a menedékjogról

Moneyval

Committee of Experts on the Evaluation of Anti-Money Laundering Measures and the Financing of Terrorism (Európa Tanács Pénzmosás és Terrorizmus-finanszírozás Elleni Szakértői Bizottsága)

Mt.

2012. évi I. törvény a munka törvénykönyvéről

Nbjt.

1996. évi XXXVIII. törvény a nemzetközi bűnügyi jogsegélyről

Nbr. tv.

1945. évi VII. törvény a népbíráskodás tárgyában kibocsátott kormányrendeletek törvényerőre emeléséről

Nbtv.

1995. évi CXXV. törvény a nemzetbiztonsági szolgálatokról

Nftv.

2011. évi CCIV. törvény a nemzeti felsőoktatásról

Nemzetközi

Büntetőbíróság

Statútuma

A Nemzetközi Büntetőbíróság Római Statútuma (Az Egyesült Nemzetek Diplomáciai Konferenciája által, a Nemzetközi Büntetőbíró ság Rómában, 1998. július 17-én elfogadott Statútuma. A Statútum hatálybalépésének napja – 126. cikke rendelkezéseinek megfelelően – 2002. július 1.)

Njtv.

2011. évi CLXXIX. törvény a nemzetiségek jogairól

Nsztv.

2013. évi CCXXXVIII. törvény a népszavazás kezdeményezéséről, az európai polgári kezdeményezésről, valamint a népszavazási eljárásról

Ogytv.

2012. évi XXXVI. törvény az Országgyűlésről

Pmt.

2017. évi CXXXVI. törvény a pénzmosás és terrorizmus finanszírozása megelőzéséről és megakadályozásáról

Pp.

2016. évi CXXX. törvény a polgári perrendtartásról

Ptk.

2013. évi V. törvény a Polgári Törvénykönyvről

Rtv.

1994. évi XXXIV. törvény a Rendőrségről

Schengeni

határ-ellenőrzési

kódex

Az Európai Parlament és a Tanács 2016. március 9-i (EU) 2016/399 rendelete a személyek határátlépésére irányadó szabályok uniós kódexéről (Schengeni határ-ellenőrzési kódex)

Schengeni

Végrehajtási

Egyezmény

Egyezmény a Benelux Gazdasági Unió államai, a Németországi Szövetségi Köztársaság és a Francia Köztársaság kormányai között a közös határaikon történő ellenőrzések fokozatos megszüntetéséről szóló, 1985. június 14-i Schengeni Megállapodás végrehajtásáról

Sporttv.

2004. évi I. törvény a sportról

Szabs. tv.

2012. évi II. törvény a szabálysértésekről, a szabálysértési eljárásról és a szabálysértési nyilvántartási rendszerről

Szja. tv.

1995. évi CXVII. törvény a személyi jövedelemadóról

Szjtv.

1991. évi XXXIV. törvény a szerencsejáték szervezéséről

Szmtv.

2007. évi I. törvény a szabad mozgás és tartózkodás jogával rendelkező személyek beutazásáról és tartózkodásáról

Tpt.

2001. évi CXX. törvény a tőkepiacról

Tpvt.

1996. évi LVII. törvény a tisztességtelen piaci magatartás és a versenykorlátozás tilalmáról

Tvt.

1996. évi LIII. törvény a természet védelméről

Üttv.

2017. évi LXXVIII. törvény az ügyvédi tevékenységről

Ve.

2013. évi XXXVI. törvény a választási eljárásról

Vetőmagtv.

2003. évi LII. törvény a növényfajták állami elismeréséről, valamint a szaporítóanyagok előállításáról és forgalomba hozataláról

Vht.

1994. évi LIII. törvény a bírósági végrehajtásról

Vtv.

1996. évi LV. törvény a vad védelméről, a vadgazdálkodásról, valamint a vadászatról

ELŐSZÓ

2013. július 1-jén lépett hatályba az új Büntető Törvénykönyv – 2012. évi C. törvény – Magyarországon, felváltva az 1978. évi IV. törvényt, amely kisebb-nagyobb módosításokkal majdnem 34 évig volt hatályban. Az 1978-as törvény hatályának ideje alatt Magyarországon a szocialista büntetőjogot felváltotta a demokratikus, jogállami alapokból építkező alkotmányos büntetőjog úgy, hogy a törvény szerkezete és normaszövege sok helyütt lényegében változatlan maradt. A törvényt körülvevő mögöttes jogszabályi környezet is jelentős változáson ment keresztül, nem utolsósorban pedig teljesen új alkotmány is született Magyarországon. Ennek ellenére (vagy ezzel együtt) a büntetőjog tudománya és a büntető joggyakorlat szervesen fejlődött, a jogállami értékek az 1978-as Büntető Törvénykönyv módosításain, a jogértelmezésen és az alkotmányos joggyakorlaton keresztül részévé váltak a büntetőjogi alrendszernek is. Ezt a fejlődést testesíti meg az új törvény.

A 2012. évi C. törvény a büntetőjogi tilalmakat (a bűncselekmények rendszerét) makroszinten teljesen újraszabályozta, a korábban ismert fejezet és cím szerinti elrendezéssel szakított és az elkülöníthető jogtárgyak alapján alakította ki a korábbinál kisebb fejezeteket. Ennek következtében jóval több fejezet van, de a fejezetek – éppen a szoros jogtárgyi megközelítés miatt – egymáshoz képest nem tekinthetők arányos szerkezeti egységeknek, a fejezetekben elhelyezett bűncselekmények száma 1–2 is lehet (XL. Fejezet Pénzmosás), vagy akár 14 (XXXIV. Fejezet A közigazgatás rendje elleni bűncselekmények) is. A fejezetek egymást követő sorrendje is változott, a jogalkotó a jogtárgyak fontosságához, alapjogi rangjához mérten igyekezett valamifajta sorrendet kialakítani. Az értelmező rendelkezéseket a jogalkotó a kódex végén helyezte el, illetve – ahol szükséges volt – az egyes bűncselekmények törvényi tényállásához csatolta a legáldefiníciókat.

Mezoszintű megközelítésben az állapítható meg, hogy az 1978-as Büntető Törvénykönyvben definiált és büntetni rendelt cselekmények jelentős része éppúgy büntetendő ebben a kódexben is, azonban vannak bűncselekmények, amelyek fejezeti átsorolást kaptak (a jogtárgyközpontú szemlélet szerint tehát a korábbi másodlagos jogtárgy került kiemelésre). Valódi újraszabályozást lényegében csak a nemi erkölcs elleni bűncselekmények kaptak, egyéb jogtárgyakat érintően pedig új bűncselekményből kevés akad ebben a kódexben.

Mikroszinten is kimondható, hogy a törvényi tényállások jelentős része – szerencsére – változatlanul maradt, ugyanolyan büntetendőségi tartalmat és felelősségi határokat hordoznak, mint korábban – legalábbis, ami a tényállási elemeket illeti. Megjegyzendő természetesen, hogy az általános részi változásokra is figyelemmel az előbbi állítás relativizálódhat (például a jogos védelem kapcsán, a büntetendőségi életkor bizonyos esetekbeni leszállításával, a szankciók szigorításával stb.). Mindenesetre emiatt a változtatás nélküli tényállások alkalmazása és értelmezése az 1978-as Büntető Törvénykönyvhöz kialakult értelmezési mátrixban lényegében az eddig már járt úton tovább fejlődött, és látható, hogy az elmúlt több, mint öt év sem okozott törést vagy jelentős változásokat a jogalkalmazásban sem. Vannak ugyanakkor tényállások, amelyekben változtatásokat eszközölt a jogalkotó. Több bűncselekményben megjelent egy-két új minősített eset, ami mindenképpen túlmutat a pontosításon és egyértelműen kriminalizációt testesít meg. A többi változás prima facie kicsinek és kevéskének tűnik (például „letisztázott” elkövetési magatartások stb.). A jogalkotó is megfogalmazza indokolásában, hogy a – az 1978-as Büntető Törvénykönyvhöz képesti – módosításokat az egyszerűsítés és a pontosítás elve vezérelte. Ugyanakkor az alapos elemzés a legtöbb esetben – sajnos – mást mutat. Sőt, az elemzés azzal a tanulsággal szolgált, hogy minimálisnak szánt szövegváltoztatás is lényeges módosulásokhoz, adott esetben – egyébként nem kívánt – problémákhoz vezethet.

Jelen nagykommentár a teljesség igényével kívánja bemutatni és magyarázni a 2012-es Büntető Törvénykönyv szövegét, annak lehetséges értelmezési eredményeit felkínálva. Értékeli és értékesíti a joggyakorlat eddigi vívmányait és állást foglal a kialakult joggyakorlat vagy értelmezési mátrix fenntarthatóságáról vagy annak változtatási szükségletéről. A nagykommentár kimutatja azokat a gyenge pontokat is, amelyek a jogalkalmazónak a törvény alkalmazása során nehézséget okoztak a hatálybalépés óta, abban bízva, hogy így hozzásegítheti a gyakorlatot az egységes értelmezések kialakítására és adott esetben az erre irányuló eljárások kezdeményezésére. A jelenlegi bírói gyakorlat összesítésével és elemzésével annak jól követhető, szakmailag értékelt keresztmetszetét is kínálja.

A nagykommentár szerzői csapata elméleti és gyakorló szakemberekből áll: elméleti büntetőjogászok, ügyészek és bírák írták a kötet szócikkeit, a kompakt feldolgozás a gyakorlati és az elméleti problémákra is fókuszál, és azok megoldását is kínálja.

A 2012-es Büntető Törvénykönyv hatálybalépése óta eltelt már majdnem 10 év, azonban a teljesen új normaszöveg a visszaható hatályú alkalmazás kivételes lehetősége miatt még mindig arra kötelezi a jogalkalmazókat, hogy a régóta folyamatban levő büntetőeljárásokban – amelyekből értelemszerűen egyre kevesebb van – is nagy gondossággal vizsgálják meg a 2012-es Büntető Törvénykönyv által teremtett joghelyzetet, hiszen enyhébb elbírálás vagy dekriminalizáció esetén ezekben az eljárásokban is a hatályos törvényt kell alkalmazni. A nagykommentár – figyelemmel ennek jelentőségére – kimutatja a normaszöveg (és az eddigi ítélkezési gyakorlat) alapján azokat az eseteket, amelyekben a 2012-es Büntető Törvénykönyv visszaható hatályú alkalmazása szükséges lehet. Jelen nagykommentár ezzel a tartalommal továbbra is egyedülálló a hazai szakkönyvpiacon.

2022. június

Karsai Krisztina

2012. ÉVI C. TÖRVÉNY
A BÜNTETŐ TÖRVÉNYKÖNYVRŐL

Az Országgyűlés

az ember sérthetetlen és elidegeníthetetlen alapvető jogainak, továbbá az ország függetlenségének, területi épségének, gazdaságának, valamint a nemzeti vagyonnak a védelme érdekében,

Magyarország nemzetközi jogi és európai uniós kötelezettségeinek figyelembe vételével,

az állam kizárólagos büntető hatalmának érvényesítése céljából

a következő törvényt alkotja:

A Büntető Törvénykönyvről szóló 1978. évi IV. törvénnyel (a továbbiakban: 1978-as Btk.), szemben az „új” Büntető Törvénykönyvről szóló 2012. évi C. törvény (a továbbiakban: Btk.) tartalmaz preambulumot, amelynek a büntetőjogi kódex esetében elsősorban szimbolikus jelentősége van. Míg az 1978-as Btk. 1. §-a még a szocialista büntetőjog és így a büntetőtörvény célját határozta meg, a jelen preambulum három elvi tételt fogalmaz meg (védendő jogi tárgyak legátfogóbb kategóriáinak felsorolása, a külső kötelezettségek elismerése a büntetőjog területén is és a kizárólagos büntetőhatalom eszméjének megerősítése). A jogszabályszerkesztésről szóló 61/2009. (XII. 14.) IRM rendelet 51. §-a értelmében a társadalmi, politikai szempontból újszerű, jelentős törvényben alkalmazható a preambulum, amelyben olyan elvi, elméleti tételt lehet rögzíteni, amelyet a normatív tartalom hiánya miatt nem lehet elhelyezni a törvény szövegében.

Kapcsolódó jogi szabályozás

61/2009. (XII. 14.) IRM rendelet a jogszabályszerkesztésről 51. §

ÁLTALÁNOS RÉSZ

I. FEJEZET

ALAPVETŐ RENDELKEZÉSEK

A törvényesség elve

1. § (1) Az elkövető büntetőjogi felelősségét csak olyan cselekmény miatt lehet megállapítani, amelyet – a nemzetközi jog általánosan elismert szabályai alapján büntetendő cselekmények kivételével – törvény az elkövetés idején büntetni rendelt.

(2) Bűncselekmény elkövetése miatt nem lehet olyan büntetést kiszabni vagy int ézkedést alkalmazni, amelyről törvény az elkövetés – vagy a 2. § (2) bekezdés alkalmazása esetén az elbírálás – idején nem rendelkezett.

1. Az elv általános jelentése

A törvényesség elve az egyik legfontosabb büntetőjogi alapelv, Magyarország Alaptörvénye (2011. április 25.) (a továbbiakban: Alaptörvény) XXVIII. cikk (4) bekezdése („senki nem nyilvánítható bűnösnek, és nem sújtható büntetéssel olyan cselekmény miatt, amely az elkövetés idején a magyar jog vagy – nemzetközi szerződés, illetve az Európai Unió jogi aktusa által meghatározott körben – más állam joga szerint nem volt bűncselekmény”) is tartalmazza. Az Alaptörvény szerinti szöveghez képest a Btk.-beli megfogalmazás adja meg az elv valódi – a mai jogállamokban is elismert – tartalmát, így a nullum crimen sine lege („nincsen bűncselekmény törvény nélkül”) és a nulla poena sine lege („nincs büntetés törvény nélkül”) elvek együttes érvényesülésének követelményét. Az Alaptörvényi rendelkezés szövegszerűen nem terjed ki a büntetések törvényben rögzítettségének követelményére. Ettől függetlenül nagy adósságot törlesztett a jogalkotó, amikor a törvényesség elvét kifejezetten törvénybe foglalta a magyar Btk.-ban (is).

2. Emberi jogi vonatkozások

Az Európai Unió Alapjogi Chartájának (a továbbiakban: Alapjogi Charta) 49. cikk (1) bekezdése rendelkezik a törvényesség elvéről, ennek értelmében: „(1) Senkit sem szabad elítélni olyan cselekményért vagy mulasztásért, amely az elkövetése idején a hazai vagy a nemzetközi jog alapján nem volt bűncselekmény. Ugyancsak nem lehet a bűncselekmény elkövetése idején alkalmazható büntetésnél súlyosabb büntetést kiszabni. Ha valamely bűncselekmény elkövetése után a törvény enyhébb büntetés kiszabását rendeli, az enyhébb büntetést kell alkalmazni.” Az Alapjogi Charta 49. cikk (2) bekezdése szerint: „(2) Ez a cikk nem zárja ki valamely személy bíróság elé állítását és megbüntetését olyan cselekményért vagy mulasztásért, amely elkövetése idején a nemzetek közössége által elismert általános elvek szerint bűncselekmény volt.”

Az Emberi Jogok Európai Egyezménye (Egyezmény az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről) (kihirdette: 1993. évi XXXI. törvény az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4-én kelt Egyezmény és az ahhoz tartozó nyolc kiegészítő jegyzőkönyv kihirdetéséről) ugyancsak rögzíti a 7. Cikkében a törvényesség elvét, miszerint: „1. Senkit sem szabad elítélni olyan cselekményért vagy mulasztásért, amely elkövetése idején a hazai vagy nemzetközi jog alapján nem volt bűncselekmény. Ugyancsak nem lehet a bűncselekmény elkövetése idején alkalmazható büntetésnél súlyosabb büntetést kiszabni. 2. Ez a Cikk nem zárja ki valamely személy bíróság elé állítását és megbüntetését olyan cselekmény vagy mulasztás miatt, amely elkövetése idején a civilizált nemzetek által elismert általános jogelvek szerint bűncselekmény volt.”

3. A törvény fogalma

A Btk. 1. § (1) bekezdés szerinti nullum crimen sine lege elv a bűncselekménnyé nyilvánítás törvénybeli rögzítésének követelményét írja elő. A törvény ebben a vonatkozásban nem csupán a Btk. maga, hanem más törvény is lehet, amennyiben büntetendőségi tartalmat hordoz [vö. a Btk. 4. § (1) bekezdéséhez fűzött magyarázattal az „e törvény” kitétel vonatkozásában]. A más állam törvényére ez a rendelkezés csak akkor vonatkozik, ha meghatározott nemzetközi (európai) jogszabályoknak való megfelelésből fakad a másik állam joga szerinti büntetendőség: a nemzetközi szerződések vagy uniós jogi aktusok (rendelet vagy irányelv, illetve korlátozott mértékben kerethatározat) az állam számára büntetendővé nyilvánítási kötelezettséget vagy akár kifejezett bűncselekményi tényállásokat is tartalmazhatnak. Ha ilyenkor a magyar Btk. szerint mégsem bűncselekmény az adott magatartás, akkor az Alaptörvény és a Btk. rendelkezéseinek egymásra vetítésével a törvény fogalma alá tartozik a külföldi állam törvénye is.

Az írott jogbeli rögzítettségi kötelezettség a Btk. rendelkezése alapján a nemzetközi jog általánosan elismert szabályai szerint büntetendő cselekmények esetében nem áll fenn: a kivételt az Alaptörvény XXVIII. cikkének (5) bekezdése mondja ki, amelyet a Btk. rendelkezése is átvesz. Ezt az elvet először egyébként az 53/1993. (X. 13.) AB határozat rögzítette.

A koronavírus-járvánnyal összefüggésben hozott jogalkotás körében – 2021. május 16-a és 2022. június 1-je közötti hatállyal – született olyan kormányrendelet, amely a Btk.-tól eltérően maga határoz meg bűncselekményi tényállást. A védettségi igazolással való visszaélés elleni fellépésről szóló 220/2021. (V. 1.) Korm. rendelet ezen elkövetési tárgyra elkövetett hamisítási jellegű cselekmények büntetendőségét önállóan határozza meg, így kivételt jelent a törvénybeli rögzítés követelménye alól. A rendeleti kriminalizáció az Alaptörvény 53. cikk (3) bekezdésén, illetve a koronavírus-világjárvány elleni védekezésről szóló 2021. évi I. törvény 2. § (1) bekezdésén alapul. Lásd még a Btk. 4. §-ához, a Btk. 342–346. §-aihoz, és a Btk. 423–424. §-aihoz írt magyarázatot is. A védettségi igazolásokkal kapcsolatos bűncselekmények büntetendőségét érintő időbeli hatályról lásd a Btk. 2. §-ához írt magyarázatot.

4. Tilalmak és követelmények

A törvényesség elvéből több résztilalom és -követelmény is fakad, így az írott büntetőtörvény követelménye és a szigorító szokásjog tilalma (nullum crimen/nulla poena sine lege scripta), a bíró törvényhez kötöttségének követelménye és a szigorító analógia tilalma (nullum crimen/nulla poena sine lege stricta), az elkövetéskori törvény alkalmazásának követelménye és a szigorító visszaható hatály tilalma (nullum crimen/nulla poena sine lege praevia), valamint a pontos törvényi meghatározottság követelménye és a határozatlan büntetőtörvény tilalma (nullum crimen/nulla poena sine lege certa). A törvényesség elvével ütköző kiterjesztő értelmezést alkalmazta a Kúria, amikor a 2/2016. Büntető jogegységi határozatában a tizenkettedik életévét be nem töltött személy sérelmére elkövetett szexuális erőszak tényállását contra legem értelmezte. Az Alkotmánybíróság a 19/2017. (VII. 18.) AB határozatával megsemmisítette a jogegységi döntést, a jogalkotó pedig a Btk. módosításával olyan törvényi helyzetet hozott létre, amit a Kúria a jogértelmezéssel kívánt korábban megoldani. Lásd még a Btk. 197. §-ához fűzött magyarázatot.

A jogbiztonság elvét a túlzottan általánosan megfogalmazott jogszabályok mellett az is sérti, ha a jogalkalmazói döntés jogszabályi kereteit a jogalkotó egyáltalán nem, vagy olyan tágan határozza meg, hogy a jogalkalmazó szinte teljes egészében saját belátása szerint hozhat döntést. Ez ugyanúgy megnyitja az utat a szubjektív, önkényes jogalkalmazás előtt, mint mikor a jogalkotó a normavilágosságot sértő módon alkotja meg az alkalmazandó norma szövegét [109/2008. (IX. 26.) AB határozat].

Az Alkotmánybíróság a 31/2021. (XII. 1.) AB határozatával a törvényesség elvének jogbiztonsági garanciái közül a megismerhetőség (pontos törvényi meghatározottság) körében állapította meg, hogy a jogalkotó mulasztásban megnyilvánuló Alaptörvény-ellenességet idézett elő azáltal, hogy a Btk. 459. § (1) bekezdés 18. pont a)–b) alpontjaiban nem az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdéséből fakadó követelményeknek megfelelően szabályozta a kábítószer fogalmát. Ezért felhívta az Országgyűlést, hogy jogalkotói feladatának 2022. szeptember hó 30. napjáig tegyen eleget. (Lásd még a Btk. 176. §-ához írt magyarázatot.) Hozzá kell tenni azonban, hogy az AB nem semmisítette meg a Btk. egyik rendelkezését sem, tehát a jogalkalmazó feladata, hogy a törvényesség elvét betartsa, azaz törvényesen nem szabályozott kábítószer (elkövetési tárgy hiánya) vonatkozásában nem állapíthat meg büntetőjogi felelősséget. A folyamatban levő büntetőeljárásokban tehát az érintett anyagokra elkövetett cselekmények büntetőjogi értékelését ez AB határozat nem befolyásolja, mivel azokat a törvényesség elve miatt egyébként sem lehet bűncselekménynek minősíteni az elkövetési tárgy hiányában.

Amennyiben egy magatartás az elkövetéskor – akár egyetlen tényállási elem hiánya miatt – nem bűncselekmény, akkor az elbírálás idejére a törvény változása közömbös, az elkövető akkor sem büntethető, ha korábbi magatartása az újabb büntetőtörvény különös részi tényállásának maradéktalanul megfelel (BH2021. 62.).

5. Törvényesség elve a nemzetközi bűnügyi együttműködés körében

Kiemelendő továbbá, hogy az Alkotmánybíróság a 32/2008. (III. 12.) AB határozatában a törvényesség elvének – az akkori joghelyzet alapján kritizálható – további jelentéstartalmat is tulajdonított, amikor kimondta, hogy az elv a bűnüldözésben való nemzetközi együttműködés kialakulásával, a kiadatás/átadás intézményének a megjelenésével, a legújabb korban a nemzetközi büntető törvényszékek megjelenésével más összefüggésekben is jelentkezik. Így a bűnössé nyilvánítást és a büntetéssel sújtást érdemben befolyásoló valamennyi büntető jogszabályra kell vonatkoznia, „ez a garancia akadálya minden olyan magyar közhatalmi cselekvésnek, mely a magyar Alkotmány hatálya alá tartozó személyek büntetőjogi felelősségre vonására irányul anélkül, hogy a felelősségre vonás alapjául szolgáló cselekmény a magyar jog szerint bűncselekmény lenne.”. Az Alaptörvény már idézett rendelkezése vagylagosságot teremt – adott esetben – a külföldi állambeli törvényben rögzített büntetendőség és a magyar Btk. szerinti büntetendőség között. Azaz az Alaptörvény nem akadályozza meg például európai elfogatóparancs alapján olyan személy átadását, akinek a cselekménye a magyar törvény szerint nem bűncselekmény – a vonatkozó egyéb törvényi szabályozás határozza meg ennek részleteit, így a kizáró okokat is.

Ezzel összefüggésben a Kúria kimondja, hogy a nemzetközi bűnügyi együttműködésről, illetve az Európai Unió tagállamaival folytatott bűnügyi együttműködésről szóló törvények rendelkezései nem tartoznak a büntető anyagi jog szabályai és a feltétlen hatályon kívül helyezést eredményező eljárási szabálysértések fogalmi körébe, ezért az e törvényekben szabályozott specialitás elvének sérelmével lefolytatott büntetőeljárás még az erre hivatkozás alapossága esetén sem lehet alapja felülvizsgálati eljárás lefolytatásának (EBH2013. B.4). Hasonló eredményre jutott az Európai Unió Bírósága is, amikor a külföldi ítélet érvényének elismerését szolgáló különleges eljárást (hatályban volt 2001. december 31-ig) nem tekinti büntetőeljárásnak, mivel nem a felelősség megállapítására irányul {lásd C–25/15. Balogh István ellen indított eljárás (a Budapest Környéki Törvényszék [Magyarország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem), ítélet, ECLI:EU:C:2016:423}.

Kapcsolódó joggyakorlat

31/2021. (XII. 1.) AB határozat a kábítószer fogalmával kapcsolatos mulasztásban megnyilvánuló alkotmányellenességről

19/2017. (VII. 18.) AB határozat a tizenkettedik életévet be nem töltött személy sérelmére elkövetett szexuális erőszak értelmezéséről szóló 2/2016. Büntető jogegységi határozat alaptörvény-ellenességének megállapításáról és megsemmisítéséről

4/2013. (II. 21.) AB határozat Az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdéséből levezethető a büntetőtörvény tényállásaival szemben megkövetelt határozottság, pontosság és egyértelműség követelménye.

32/2008. (III. 12.) AB határozat A törvényesség elvének kiterjesztése a hagyományos felfogáson („szűk értelemben vett” vagy „történeti” elv) túlmenően a nemzetközi bűnügyi együttműködés jogintézményeire.

11/1992. (III. 5.) AB határozat A nullum crimen sine lege és a nulla poena sine lege elvei a büntetőjogi legalitás alkotmányos elvének részei.

Kapcsolódó európai uniós joggyakorlat

C–25/15. Balogh István ellen indított eljárás (a Budapest Környéki Törvényszék [Magyarország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem), ítélet, ECLI:EU:C:2016:423 – A büntetőeljárás során igénybe vehető tolmácsoláshoz és fordításhoz való jogról szóló, az Európai Parlament és a Tanács 2010. október 20-i 2010/64/EU irányelv 1. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy ezen irányelv nem alkalmazandó a magyar jog által kötelezően alkalmazott, a külföldi ítélet érvényének elismerése eljárásra, valamint nem felel meg az uniós jognak az említett eljárás lefolytatásának kötelezettsége a bűnügyi adatnak az Európai Bűnügyi Nyilvántartási Információs Rendszerbe való bejegyzése előtt.

C–303/05. Advocaten voor de Wereld VZW kontra Leden van de Ministerraad, ítélet, ECLI:EU:C:2007:261 – A törvényesség elve (ami a közösségi jog általános jogelve, a tagállamok közös alkotmányos hagyományainak alapja) nem sérül az európai elfogatóparancsról szóló kerethatározati szabályozásban követett bűncselekményfajták megjelölésével, mivel a kerethatározatnak nem célja a kérdéses bűncselekmények tényállási elemeinek, illetve a kapcsolódó büntetéseknek a harmonizálása.

Kapcsolódó jogi szabályozás

Magyarország Alaptörvénye (2011. április 25.) XXVIII. cikk, 15. cikk (1) bekezdés, 53. cikk (3) bekezdés

2021. évi I. törvény a koronavírus-világjárvány elleni védekezésről

220/2021. (V. 1.) Korm. rendelet a védettségi igazolással való visszaélés elleni fellépésről

Kapcsolódó európai uniós jogi szabályozás

Az Európai Unió Alapjogi Chartája 49. cikk

Kapcsolódó nemzetközi jogi szabályozás

Egyezmény az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről 7. Cikk (kihirdette: 1993. évi XXXI. törvény az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4-én kelt Egyezmény és az ahhoz tartozó nyolc kiegészítő jegyzőkönyv kihirdetéséről)

II. FEJEZET

A MAGYAR BÜNTETŐ JOGHATÓSÁG

Időbeli hatály

2. § (1) A bűncselekményt – a (2)–(3) bekezdésben foglalt kivételekkel – az elkövetése idején hatályban lévő büntető törvény szerint kell elbírálni.

(2) Ha a cselekmény elbírálásakor hatályban lévő új büntető törvény szerint a cselekmény már nem bűncselekmény, vagy enyhébben bírálandó el, akkor az új büntető törvényt kell alkalmazni.

(3) Az új büntető törvényt visszaható hatállyal kell alkalmazni a nemzetközi jog általánosan elismert szabályai alapján büntetendő cselekmény elbírálásakor, ha az az elkövetés idején a magyar büntető törvény szerint nem volt büntetendő.

1. A törvény időbeli hatályának főszabálya

A rendelkezés a törvényesség (anyagi jogi legalitás) elvének egyik alapvető fontosságú jogállami kifejeződése, lásd még a Btk. 1. §-ához írt magyarázatot. Az időbeli hatály a büntetőtörvény alkalmazásának időbeli kereteit és korlátait jelenti. A nullum crimen sine lege elv az Alaptörvényben is megfogalmazást nyert [XXVIII. cikk (4) bekezdés]. A jogalkotásról szóló 2010. évi CXXX. törvény 2. § (2) bekezdése is ennek alapján mondja ki, hogy „(2) Jogszabály a hatálybalépését megelőző időre nem állapíthat meg kötelezettséget, kötelezettséget nem tehet terhesebbé, valamint nem vonhat el vagy korlátozhat jogot, és nem nyilváníthat valamely magatartást jogellenessé.”.

2. A visszaható hatály

Az elkövetés idején hatályban levő törvény alkalmazásának főszabályát és így a visszaható hatályú büntetőtörvény alkalmazásának tilalmát a Btk. 2. § (2) és (3) bekezdése töri át, illetve oldja fel. A cselekmény elbírálásának ideje alatt az ügydöntő határozat jogerőre emelkedésének időpontja értendő (BH2009. 231., BH2014. 35.).

A cselekmény elbírálásakor hatályban levő új büntetőtörvény fogalmi körébe a büntető anyagi jogi szabályok teljessége, így a teljesen új kódex és az adott cselekményre, illetve a büntetőjogi felelősségre és a szankciókra irányadó általános részi vagy különös részi szakasz módosított vagy újonnan beiktatott rendelkezése is beletartozik. Álláspontunk szerint tehát a Btk. által szabályozott minden kérdés, ami az enyhébb elbírálás körét érinti, a „törvény” fogalma alá esik, így például a szabadságvesztésből történő feltételes szabadságra bocsátás szabályai vagy éppen a végrehajtási fokozat szabálya is. Ezt erősíti meg a 4/2013. (X. 14.) BK vélemény is. Az összbüntetésbe foglalás szabályainak szigorodása (lásd a Btk. 93. §-ához fűzött magyarázatot) is olyan tényező, ami a Btk. visszaható hatályát kizárja, és az 1978-as Btk. alkalmazását követeli. A 10/2018. (VII. 18.) AB határozatban az Alkotmánybíróságnak is volt lehetősége erről dönteni a többszörös összbüntetésbe foglalás (új) Btk.-beli tilalmával kapcsolatosan. Az 1/2020. (I. 2.) AB határozatban pedig a 2/2019. Büntető jogegységi határozatot semmisítette meg, amely az előbbi AB döntés miatti joghelyzetet rendezte az összbüntetésekkel kapcsolatosan, tekintettel arra, hogy a büntető jogegységi határozat – többek között – a Btk. összbüntetésre vonatkozó rendelkezéseinek visszaható hatályú alkalmazását írta elő. Lásd még a Btk. 93–96. §-aihoz írt magyarázatot (lásd Gál Andor: Az Alkotmánybíróság határozata az összbüntetési eljárás során alkalmazandó büntető anyagi jogi szabályokról szóló jogegységi határozat megsemmisítéséről. A jogviszony beazonosításának jelentősége a jogalkotás visszamenőleges hatályának vizsgálata során. JeMa, 2021/1. szám, 15–24. o.).

Ugyanakkor a bűncselekmény elbírálásától elkülönülő, független kérdésnek tekintendő, hogy az elbírálás eredményeként kiszabott büntetésbe annak végrehajtása során a büntetőeljárás folyamán alkalmazott kényszerintézkedés időtartama beszámítható-e. Így a bűncselekmény elkövetése idején hatályos büntetőtörvény szerint történő elbírálás esetén van helye a házi őrizet beszámításának akkor is, ha ezt csak az elbírálás idején hatályos büntetőtörvény teszi lehetővé (EBH2013. B.5.).

A büntetőjogi kerettényállásokat kitöltő más jogági szabályokkal kapcsolatosan lásd 1/1999. Büntető jogegységi határozat. A jogegységi határozat alkalmazása szempontjából különös jelentősége van annak, hogy az adott bűncselekményi tényállás kerettényállásnak minősül-e [lásd részletesen Hollán Miklós: A kerettényállás fogalmáról. In Hollán Miklós; Mezei Kitti (szerk.): A büntetőjog hazai rendszere megújításának koncepcionális céljai és hatásai. Társadalomtudományi Kutatóközpont Jogtudományi Intézet, Budapest, 2020, 147–167. o.], erre nézve a joggyakorlat sem egységes, azonban kerettényállásnak tekinthetőek főszabály szerint azok a bűncselekmények, amelyek esetén a Btk. normaszövege az elkövetési magatartás vagy az elkövetés módja vonatkozásában kifejezetten utal más jogági szabályokra, vagy e tényállási elemek tartalma és jelentése más jogági szabályok figyelembevételével állapítható meg kifejezett utalás nélkül. Nem tekintjük például kerettényállásnak azt, amikor csak az elkövetési tárgyat határozza meg másik jogági norma, ilyenkor az 1/1999. Büntető jogegységi határozat alkalmazása sem merülhet fel. A jogegységi határozat alkalmazása alól további kivételt jelent az, ha meghatározott időre szóló jogszabály minősül keretet kitöltő normának.

Az Alaptörvény rendelkezése alapján [XXVIII. cikk (4) bekezdés] nemzetközi szerződés, illetve az Európai Unió jogi aktusa által meghatározott körben más államok joga is irányadó lehet a nullum crimen sine lege elv (és így az alkalmazandó büntetőtörvény fogalmi körének) értelmezésénél.

3. Büntető jogszabály Alkotmánybíróság általi megsemmisítése

Az Alkotmánybíróság döntése, amellyel Btk. rendelkezést semmisít meg, az elbíráláskor hatályban levő büntetőtörvény fogalmának értelmezésénél szerephez jut. Ha ugyanis valamely különös részi tényállást megsemmisít, akkor büntetőjogi tilalmat old fel, így ez a cselekmény büntetlenségét fogja eredményezni; míg ha valamely általános részi rendelkezést akkor az adott rendelkezés tartalma határozza meg, hogy hiányában például a büntetőjogi fellépés enyhébbnek tekintendő-e.

4. Büntethetőségi akadályok és a visszaható hatály

Külön esetkört képeznek a büntethetőségi akadályokra vonatkozó rendelkezésekkel kapcsolatos jogszabályi változások, így például a költségvetési csalás vonatkozásában teremtett korlátlan enyhítési lehetőség a korábbi adócsalásnál érvényesült büntethetőségi akadályhoz képest szigorúbb elbírálást jelent, vagy például a jogos védelemnél enyhébb elbírálás lehetőségét engedi a kitérési kötelezettség eliminálása és a túllépés újraszabályozása (lásd BH2011. 54.).

A büntethetőség elévülése – a hazai felfogás szerint – anyagi jogi kérdés, ekként az elévülési idő rövidülése, illetve egyéb szabályainak megváltozása az enyhébb elbírálás körébe tartozhat, amennyiben pedig az elbíráláskori törvény szerint a cselekmény már elévült, az eljárást e törvény alapján kell megszüntetni (BH2017. 254.). Az Európai Unió pénzügyi érdekeinek védelmét szolgáló uniós jogszabályok tagállami érvényesülésével kapcsolatosan kimondta az Európai Unió Bírósága, hogy az Európai Unió Működéséről szóló Szerződés 325. cikk (1) és (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az előírja a nemzeti bíróság számára, hogy a hozzáadottérték-adó területén elkövetett bűncselekmények miatti büntetőeljárásban mellőzze az elévülésre vonatkozó azon nemzeti rendelkezések alkalmazását, amelyek az esetek jelentős számában megakadályozzák az Európai Unió pénzügyi érdekeit sértő súlyos csalások miatt hatékony és visszatartó erejű büntetőjogi szankciók kiszabását, illetve amelyek az Unió pénzügyi érdekeit sértő csalások vonatkozásában rövidebb elévülési időt írnak elő, mint az állam pénzügyi érdekeit sértő csalások esetében, kivéve ha e mellőzés sértené a bűncselekmények és büntetések törvényességének elvét annak okán, hogy az alkalmazandó jog nem kellően pontos, vagy hogy a bűncselekmény elkövetésének időpontjában hatályban lévőknél súlyosabb büntethetőséget megállapító jogszabály visszaható hatállyal alkalmazandó {lásd C–42/17. M. A. S. és M. B. elleni büntetőeljárás [a Corte costituzionale (Olaszország) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem] és a C–105/14. Ivo Taricco és társai elleni büntetőeljárás [a Tribunale di Cuneo (Olaszország) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem]}.

A büntetés végrehajtása elévülési idejének megváltozása – a hatályos jog szerint – már nem tekinthető olyan szabálynak, amely a Btk. 2. § hatálya alá tartozik, mivel ezeket a rendelkezéseket 2013. július 1-jétől a büntetések és az intézkedések végrehajtásáról szóló 1979. évi 11. törvényerejű rendelet tartalmazta, nem a Btk., illetve 2015. január 1-jétől a büntetések, az intézkedések, egyes kényszerintézkedések és a szabálysértési elzárás végrehajtásáról szóló 2013. évi CCXL. törvény (a továbbiakban: Bv. tv.).

5. Időben elhúzódó bűncselekmények

Az elkövetés idején hatályban levő büntetőtörvény megállapítása az időben elhúzódó cselekmények esetén speciális. Ha az elkövetési magatartás kifejtése és az eredmény beállta között releváns jogszabályváltozás következik be, az ún. magatartási elmélet (Nagy Ferenc: A magyar büntetőjog általános része. HVG–ORAC, Budapest, 2010, 79. o.) értelmében az elkövetési idő az, amikor az elkövetési magatartást teljes egészében kifejtették, éppúgy, mint a többmozzanatú elkövetési magatartások esetén. Amennyiben az elkövetési magatartás több részcselekményből áll, az utolsó részcselekmény időpontja tekinthető elkövetési időnek (EBD 2017. B.16.). A tartós vagy állapot-bűncselekmények esetén a bűncselekmény befejezetté válásának időpontja az irányadó az elkövetéskori jog megállapításához, amit a jogellenes állapot további fenntartása nem befolyásol. A folytatólagos egység alapján elbírált cselekmények esetén a legutolsó részcselekmény elkövetése idején hatályban levő törvény jelenti az elkövetéskori jogot.

6. Eljárási kérdések

Az elbíráláskori büntetőtörvény alkalmazásának időbeli lehetősége a büntetőeljárás megindulásával megnyílik, de ha időközben (például a nyomozás ideje alatt vagy vádemelést követően) további változások is bekövetkeznek, a jogerős bírósági határozathozatal időpontjában hatályos jog lesz az irányadó. Nem alkalmazható a legenyhébb büntetőtörvény, azaz az, ami az elkövetés és az elbírálás ideje között hatályban volt, és amit időközben hatályon kívül is helyeztek. A bíróságnak vizsgálnia kell a fellebbezési eljárásban is az időbeli hatályra vonatkozó rendelkezéseket (BH2000. 476.). Nem lehet ugyanakkor a jogerős döntést követően pusztán a jogszabályváltozásra figyelemmel (enyhébb elbírálás) rendkívüli jogorvoslatot kezdeményezni sem. A büntetőtörvény időbeli hatályára vonatkozó rendelkezés megsértésére való hivatkozással csak akkor van helye felülvizsgálatnak, ha ezáltal a bíróság a bűncselekmény törvénysértő minősítése vagy más anyagi jogszabálysértés miatt törvénysértő büntetést szabott ki, vagy törvénysértő intézkedést alkalmazott (BH2002. 467., BH2003. 223., BH2005. 165. II., BH2009. 231.). Ha a cselekmény elkövetésekor és elbírálásakor eltérő törvényi rendelkezések vannak hatályban, a bíróságnak a határozat indokolásában számot kell adnia arról, hogy melyik időpontban hatályos rendelkezéseket alkalmazta (BH2005. 377.). Az eljárási szabályozás változása nem releváns az időbeli hatály szempontjából; akkor sem, ha valamely, a bűncselekmény elbírálására vonatkozó konkrét anyagi szabály érvényre juttatásáról van is szó, így például a bűncselekmény elkövetése idején hatályos büntetőtörvény szerint történő elbírálás esetén helye van a házi őrizet beszámításának akkor is, ha ezt csak az elbírálás idején hatályos büntetőtörvény teszi lehetővé (EBH2013. B.5).

7. Dekriminalizáció

A dekriminalizáció feloldja a visszaható hatály tilalmát, erre sor kerülhet a jogalkotó általi hatályon kívül helyezéssel, illetve az Alkotmánybíróság döntése által is. A bűncselekmény szabálysértéssé való „átminősítése” is beleillik a törvényi „már nem bűncselekmény” feltételbe. Az uniós jogi integráció is előidézhet dekriminalizációt bűncselekményi tényállások fogalmi elemeinek uniós jogi meghatározásával, ahogy az a „nem közösségi vámáru” fogalmával is történt (BH2009. 231.).

8. Az enyhébb elbírálás jelentése

A cselekmény enyhébb elbírálása komplex értékelést követel meg, mivel nem elegendő pusztán az adott – kétféle – bűncselekményi tényállás összehasonlítása; a büntethetőségi akadályokat, a kiszabható szankciók lehetséges mértékét és a büntetéskiszabási körülményeket is össze kell vetni. A mérlegelést igénylő jogalkalmazói feladat itt annak eldöntésében áll, hogy összességében véve melyik törvény engedi az enyhébb elbírálást az adott esetben. Így például a büntetési tételek (vagy a tételkeret) emelése vagy a középmérték általános jellegű bevezetése mindenképpen szigorúbb elbírálást jelent még akkor is, ha a mellékbüntetések szabályai enyhültek, azaz ilyen esetben az elkövetéskori törvény alkalmazása felel meg a Btk. 2. §-ának (BH2010. 264., BH2006. 383.). Abban a kérdésben, hogy az 1978-as Btk. hatálya alatt elkövetett, de a jogorvoslat következtében a Btk. hatálybalépését követően jogerősen elbírálandó bűncselekmény tekintetében az utóbbi törvény alkalmazása kedvezőbb-e, elsősorban a bűncselekmény – e két törvény szerinti – minősítéséhez tartozó büntetési tételek összevetésével kell állást foglalni. Ehhez képest vehetők figyelembe a büntetőtörvények általános részeiben írt egyéb, a büntetés kiszabásával összefüggő és az elbírálásra kiható rendelkezések, amelyek a kedvezőbb büntetési tételkeret alkalmazása folytán előálló előnyösebb helyzetet akár közömbösíthetik is, ezzel a főszabály, az elkövetéskor hatályos törvény szerinti elbíráláshoz vezetnek (BH2014. 129.).

Amikor el kell dönteni, hogy melyik jogszabály az enyhébb, azt kell enyhébbnek elfogadni, amelyiknek alkalmazása az elkövetőre előnyösebb eredménnyel jár. A sorrendet a Kúria az alábbiak szerint állítja fel: előbb a cselekmény büntetendősége, illetve annak feltételei vizsgálandók, ezt követően az elkövető büntethetősége, illetve annak feltételei; végül pedig a kilátásba helyezett büntetés képezi a vizsgálódás tárgyát.

Ha az értékhatárok megváltozása folytán hatályba lépő új rendelkezések eredményeként egyes cselekmények jogi minősítése enyhébb, az egyéb körülményekre tekintettel azonban súlyosabb jogi megítélést tesz lehetővé, valamennyi bűncselekményre nézve vagy az elkövetéskor, vagy pedig az elbíráláskor hatályos jogszabályt egységesen kell alkalmazni, és ezeknek az összhatásában való értékelése szükséges, de a büntető anyagi jogi rendelkezések együttes (kombinatív) alkalmazására nem kerülhet sor (BH2001. 254.). Így ha a bűnhalmazatban álló és a halmazati büntetés kiszabásának alapját képező bűncselekmény elkövetéskori minősítése az elbírálás időpontjában sem változik, az elbíráláskori törvény visszaható hatályú alkalmazását önmagában nem teszi lehetővé az, hogy a bűncselekményi értékhatárok, illetve kárösszeg időközben megváltozott: például az új szabályok folytán már szabálysértési értékre elkövetettként minősülő, üzletszerű lopás vagy csalás stb. esetén (BH2013. 53.).

A vád tárgyává tett, bűnhalmazatban álló cselekmények esetén csak akkor lehet kombinálni a két jogszabályt, ha egyes cselekmények az elbíráláskor már nem minősülnek bűncselekménynek. Ekkor az elbíráláskor hatályos törvény az irányadó a bűncselekménynek nem minősülő cselekményekre (bűncselekmény hiányában megszüntetés, felmentés eljárási szakasztól függően), míg a bűnhalmazatban álló egyéb bűncselekményeket – ha ennek feltételei fennállnak – az elkövetéskori törvény szerint kell elbírálni (BH2019. 153., BH2004. 304., BH1995. 72.).

Az elbíráláskor hatályos büntetőtörvény visszaható hatályú alkalmazásának nincs helye önmagában amiatt, hogy bár az életfogytig tartó szabadságvesztés kiszabását a vád tárgyává tett bűncselekményre az elkövetéskor hatályban volt törvénnyel azonosan lehetővé teszi, emellett azonban a vagylagosan alkalmazható határozott tartamú büntetési tétel legnagyobb mértékét szigorítja, s ezzel szélesebb körben nyújt lehetőséget határozatlan tartamú szabadságvesztés helyett határozott tartamú szabadságvesztés kiszabására (BH2012. 85.).

9. A visszaható hatályú alkalmazás nemzetközi jogon alapuló esetköre

A Btk. 2. § (3) bekezdés a visszaható hatály – általános – tilalmának harmadik kivételes esetkörét jelenti. Az Alaptörvény XXVIII. cikk (5) bekezdésének megfelelően került be a Btk. szövegébe ez a rendelkezés. A nemzetközi jog általánosan elismert elvei szerinti büntetendőséget az Alkotmánybíróság ún. elévülési határozatai a rendszerváltozást követően lefektették, és lehetővé tették annak figyelembevételét a belső büntetőjogban, azonban a legújabb alkotmányozás során fontos vívmány volt ennek alaptörvényi rögzítése.

10. Legenyhébb büntetőtörvény – közbülső törvény

Büntető jogszabály módosítása azt a helyzetet is magával hozhatja, hogy az elkövetés és az elbírálás ideje közé beékelődik egy olyan jogszabályi állapot, ami büntethetőség, illetve az elbírálás tekintetében enyhébb szabályozást tartalmazott, de az elbírálás idejére már hatályát veszti. Amennyiben tehát a másodfokú elbírálás idejére új törvény lép hatályba, az az időbeli hatály vizsgálata során csak az elkövetéskor hatályos büntetőtörvénnyel vethető össze, az elsőfokú elbírálás idején hatályos anyagi jogi szabály figyelmen kívül marad (EBD2015. B.21.). A Btk. jelen rendelkezése alapján nem lehet alkalmazni ezt a törvényt az elkövető javára, azaz a legenyhébb büntető törvény alkalmazása tilalmazott. Fel kell hívni a figyelmet azonban arra, hogy a Polgári és Politikai Jogok Nemzetközi Egyezségokmányának (kihirdette: 1976. évi 8. törvényerejű rendelet az Egyesült Nemzetek Közgyűlése XXI. ülésszakán, 1966. december 16-án elfogadott Polgári és Politikai Jogok Nemzetközi Egyezségokmánya kihirdetéséről) 15. Cikke kimondja, hogy amennyiben a bűncselekmény elkövetése után a törvény enyhébb büntetés alkalmazását rendelte el, ennek előnyeit az elkövető javára érvényesíteni kell. Álláspontunk szerint az eljáró bíróság számára – ha az előtte fekvő ügyben felmerül a legenyhébb büntetőtörvény alkalmazásának szükségessége – nyitva áll a lehetőség, hogy az Alkotmánybírósághoz forduljon a Btk. 2. §-a nemzetközi szerződésbe ütközésének megállapítása végett az Alkotmánybíróságról szóló 2011. évi CLI. törvény 32. §-a alapján (lásd Hollán Miklós: A Legfelsőbb Bíróság ítélete a jogosulatlan pénzkölcsönzésről. Kerettényállás és időbeli hatály. JeMa, 2017/4. szám, 25–39. o.).

Kapcsolódó joggyakorlat

1/2020. (I. 2.) AB határozat az összbüntetési eljárás során alkalmazandó büntető anyagi jogi szabályokról szóló 2/2019. Büntető jogegységi határozat alaptörvény-ellenességének megállapításáról és megsemmisítéséről.

10/2018. (VII. 18.) AB határozat Amennyiben az összbüntetésbe foglalandó büntetéseket az 1978-as Btk. szerint szabták ki, azok összbüntetésbe foglalása még akkor sem a Btk. alapján történik, ha van olyan ítéletbe foglalt büntetés, amely 2013. július 1-je után lépett hatályba.

47/2000. (XII. 14.) AB határozat A teljesítményfokozó szerrel vagy módszerrel való visszaélés tényállásának alkotmányellenes megfogalmazása.

2/1994. (I. 14.) AB határozat A háborús bűnösök megbüntetésének alkotmányos lehetőségei visszaható hatályú jogalkalmazás keretében.

53/1993. (X. 13.) AB határozat Nemzetközi bűncselekmények el nem évülése.

11/1992. (III. 5.) AB határozat A visszamenőleges hatály tilalma, és különösen az ex post facto jogi rendezés, valamint az analógia alkalmazásának tilalma (IV/4. pont).

1/1999. Büntető jogegységi határozat A büntetőjogi kerettényállások esetében engedi a visszaható hatályú jogalkalmazást a büntetőjogi keretet kitöltő jogszabályi rendelkezések esetén (amennyiben olyan mérvű változás következik be, amely a kötelezettség megszüntetésével vagy a tilalom feloldásával az addigi büntetőjogi védelmet megszünteti): a büntetőjogi keret (tényállás) és a mögöttes, tényállást tartalommal kitöltő joganyag együttesen képezi az 1978-as Btk. 2. § szerinti „büntetőtörvényt”.

4/2013. (X. 14.) BK vélemény Határozott tartamú szabadságvesztés esetében a feltételes szabadságra bocsátás lehetőségének legkorábbi, törvény erejénél fogva kötelező időpontjára vonatkozó rendelkezés a Btk. 2. § (1)–(2) bekezdése szerinti elbírálás fogalmába tartozik.

EBD2017. B.16. Amennyiben az elkövetési magatartás több részcselekményből áll, az utolsó részcselekmény időpontja tekinthető elkövetési időnek.

Kapcsolódó európai uniós joggyakorlat

C–42/17. M. A. S. és M. B. elleni büntetőeljárás (a Corte costituzionale [Olaszország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem), ítélet, ECLI:EU:C:2017:936 – A nemzeti bíróságnak kell eldöntenie, hogy mikor nem alkalmazza a nemzeti elévülési szabályokat.

C–105/14. Ivo Taricco és társai elleni büntetőeljárás (a Tribunale di Cuneo [Olaszország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem), ítélet, ECLI:EU:C:2015:555 – Az elévülés tagállami szabályai korlátozzák az uniós célok érvényesülését.

C–303/05. Advocaten voor de Wereld VZW kontra Leden van de Ministerraad, ítélet, ECLI:EU:C:2007:261 – A kerethatározat és a törvényesség elvének összefüggése.

C–387/02., C–391/02. és C–403/02. egyesített ügyek Silvio Berlusconi és társai ellen folyamatban lévő büntetőeljárások (a Tribunale di Milano és a Corte d’appello di Lecce [Olaszország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelmek), ítélet, ECLI:EU:C:2005:270 – A visszaható hatály tilalma (illetve az enyhébb törvény visszaható hatálya) a tagállamok közös alkotmányos hagyományainak része.

Kapcsolódó jogi szabályozás

Magyarország Alaptörvénye (2011. április 25.) XXVIII. cikk (4)–(5) bekezdés

2013. évi CCXL. törvény a büntetések, az intézkedések, egyes kényszerintézkedések és a szabálysértési elzárás végrehajtásáról

2011. évi CLI. törvény az Alkotmánybíróságról 32. §

2010. évi CXXX. törvény a jogalkotásról 2. § (2) bekezdés

Kapcsolódó európai uniós jogi szabályozás

Európai Unió Alapjogi Chartája 49. cikk

Európai Unió Működéséről szóló Szerződés 325. cikk

Kapcsolódó nemzetközi jogi szabályozás

A Polgári és Politikai Jogok Nemzetközi Egyezségokmánya (kihirdette: 1976. évi 8. törvényerejű rendelet az Egyesült Nemzettek Közgyűlése XXI. ülésszakán, 1966. december 16-án elfogadott Polgári és Politikai Jogok Nemzetközi Egyezségokmánya kihirdetéséről)

Egyezmény az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről 7. Cikk (kihirdette: 1993. évi XXXI. törvény az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4-én kelt Egyezmény és az ahhoz tartozó nyolc kiegészítő jegyzőkönyv kihirdetéséről)

Területi és személyi hatály

3. § (1) A magyar büntető törvényt kell alkalmazni

a) a belföldön elkövetett bűncselekményre,

b) a Magyarország területén kívül tartózkodó magyar felségjelű úszólétesítményen vagy magyar felségjelű légi járművön elkövetett bűncselekményre,

c) a magyar állampolgár által külföldön elkövetett olyan cselekményre, amely a magyar törvény szerint bűncselekmény.

(2) A magyar büntető törvényt kell alkalmazni

a) a nem magyar állampolgár által külföldön elkövetett cselekményre is, ha az

aa) a magyar törvény szerint bűncselekmény, és az elkövetés helyének törvénye szerint is büntetendő,

ab) állam elleni bűncselekmény, – kivéve a szövetséges fegyveres erő ellen elkövetett kémkedést és a kémkedést az Európai Unió intézményei ellen – tekintet nélkül arra, hogy az az elkövetés helyének törvénye szerint büntetendő-e,

ac) a XIII. vagy a XIV. Fejezetben meghatározott bűncselekmény, vagy egyéb olyan bűncselekmény, amelynek üldözését törvényben kihirdetett nemzetközi szerződés írja elő,

b) a magyar állampolgár, a magyar jog alapján létrejött jogi személy és jogi személyiséggel nem rendelkező egyéb jogalany sérelmére nem magyar állampolgár által külföldön elkövetett olyan cselekményre is, amely a magyar törvény szerint büntetendő.

(3) A (2) bekezdésben meghatározott esetekben a büntetőeljárás megindítását a legfőbb ügyész rendeli el.

1. A büntető joghatóság megalapozására szolgáló elvek

A büntetőtörvény alkalmazásának területi (földrajzi) és személyi (címzetti) körét meghatározó szabályok a joghatóság megalapozására szolgáló elveket (területiség elve, személyi elv vagy perszonalitás elve, állami önvédelem elve, a feltétlen büntetőhatalom elve) és azok kombinációit követik; a magyar Btk. az általánosnak tekinthető területiségi elven kívül rendkívül széles aktív személyi elvet ismer el. Ezenkívül az ún. passzív személyi elv is megalapozhatja a magyar joghatóságot – szemben az 1978-as Btk. szerinti joghelyzettel.

A joghatóság kérdése a Btk. (területi, személyi, illetve tárgyi) hatályának mint a belső jogi szabályozás ismérvének nemzetközi jogi vetülete (más államok joghatóságával való összevetésben): végső soron ugyanannak a kérdésnek a két aspektusáról van szó.

2. A Btk. területi hatálya

A Btk. területi hatálya Magyarország területére (belföld) terjed ki, valamint a Btk. 3. § (1) bekezdés b) pontja értelmében a Magyarország határain kívül tartózkodó magyar úszólétesítmény vagy magyar légi jármű fedélzetére is, azok egyébkénti tartózkodási helyétől függetlenül.

Magyarország területén elkövetettnek kell tekinteni a cselekményt akkor is, ha vannak olyan elemei az elkövetésnek, amelyek külföldön realizálódtak: e rendelkezés alkalmazásához is a cselekményegység elmélete (Nagy Ferenc: A magyar büntetőjog általános része. HVG–ORAC, Budapest, 2010, 79. o.) az irányadó, így belföldön elkövetett a cselekmény, ha bármely (objektív) tényállási elem belföldön valósul meg.

A Btk. 3. § (1) bekezdés b) pontja szerinti kvázi területi elv kereskedelmi és hadihajókra, valamint polgári és katonai légi járműre is vonatkozik. A hajók vonatkozásában a víziközlekedésről szóló 2000. évi XLII. törvény ad további iránymutatást: mivel az úszólétesítmény (hajó, komp, úszó munkagép, úszómű) állami hovatartozását a lajstrombejegyzés tanúsítja, így a rendelkezést csak lajstromozott járművek fedélzetén elkövetett cselekményekre lehet alkalmazni (így például gép nélküli kishajó esetében nem). A légiközlekedésről szóló 1995. évi XCVII. törvény 12. § (3) bekezdése értelmében az állami légi jármű lajstromba és a katonai légügyi hatóság nyilvántartásába vett légi jármű minősül magyar légi járműnek.

A büntetőeljárásról szóló 2017. évi XC. törvény (a továbbiakban: Be.) 34. § (3) bekezdés szerint a külföldön lévő magyar felségjelű kereskedelmi úszó létesítményen vagy polgári légi járművön a magyar büntető joghatóság alá tartozó bűncselekmény miatt az úszó létesítmény, illetve a légi jármű parancsnoka jogosult a nyomozó hatóságra vonatkozó rendelkezések alkalmazására.

3. A Btk. személyi hatálya

A magyar polgár által külföldön elkövetett cselekmények vonatkozásában korlátozás nélkül él a büntetőtörvény alkalmazását megalapozó aktív személyi elv: a külföldön elkövetett bűncselekmény miatt akkor is felelősséggel tartozik a magyar állampolgár, ha egyébként az elkövetés helye szerint az nem lenne bűncselekmény. Magyar állampolgár fogalmára nézve lásd a magyar állampolgárságról szóló 1993. évi LV. törvény 2. §.

4. A ne bis in idem elv

Amennyiben külföldön a cselekményt már elbírálták, a magyar törvény alkalmazásának akkor nincs helye, ha a külföldi elbírálás helye valamelyik uniós tagállam, ilyenkor a Benelux Gazdasági Unió államai, a Németországi Szövetségi Köztársaság és a Francia Köztársaság kormányai között a közös határaikon történő ellenőrzések fokozatos megszüntetéséről szóló, 1985. június 14-i Schengeni Megállapodás végrehajtásáról szóló Egyezmény (a továbbiakban: Schengeni Végrehajtási Egyezmény) 54. cikke és az Alapjogi Charta 50. cikke értelmében a transznacionális ne bis in idem elve érvényesül. Ebben a körben irányadó továbbá az Alaptörvény XXVIII. cikk (6) bekezdése is, miszerint: „A jogorvoslat törvényben meghatározott rendkívüli esetei kivételével senki nem vonható büntetőeljárás alá, és nem ítélhető el olyan bűncselekményért, amely miatt Magyarországon vagy – nemzetközi szerződés, illetve az Európai Unió jogi aktusa által meghatározott körben – más államban törvénynek megfelelően már jogerősen felmentették vagy elítélték.” A magyar büntetőeljárási szabályokat (eljárás megszüntetése stb.) úgy kell alkalmazni, hogy a jogerős elbírálás körébe a más, uniós tagállami jogerős elbírálás is beletartozik.

A magyar állampolgár által külföldön elkövetett közlekedési bűncselekmény elbírálásánál a Btk. rendelkezéseit kell alkalmazni, de a közlekedési szabályszegés megítélésénél az elkövetés helyén hatályos közlekedés-igazgatási szabályok az irányadók (BH1982. 122.).

5. Kisegítő szabályok a feltétlen büntetőhatalom, az állami önvédelem és a passzív személyi elv alapján

A Btk. 3. § (2) bekezdés kiegészítő szabályokat tartalmaz, amelyekkel a lehető legszélesebb körben lehet alkalmazni a magyar büntetőtörvényt, így a feltétlen büntetőhatalom elve, az állami önvédelem elve és a passzív személyi elv is elismerést nyert a Btk.-ban.

Nem magyar állampolgár a hontalan személy is, azaz olyan személy, akit egy állam sem tart saját joga alapján állampolgárának [Egyezmény a Hontalan Személyek Jogállásáról 1. cikk 1. pont (kihirdette: az Egyesült Nemzetek Szervezete keretében New Yorkban, 1954. szeptember 28-án létrejött, a Hontalan Személyek Jogállásáról szóló Egyezmény kihirdetéséről szóló 2002. évi II. törvény)], de a kettős állampolgársággal rendelkező személyek magyar állampolgároknak minősülnek.

A Btk. 3. § (2) bekezdés a) pont aa) alpont a kettős inkrimináció kisegítő szabályát tartalmazza: míg a magyar oldalon bűncselekményi minőséget, az elkövetés helye szerinti oldalon büntetendőséget követel meg, ami nem feltétlenül esik egybe. Azt jelenti ez, hogy a Btk. alkalmazhatóságához az elkövetés helye szerinti büntethetőségi akadályok alkalmazásának kizártsága is szükséges, míg a magyar büntetőjog szerinti (másodlagos) akadályok nem bírnak relevanciával (például eltérő elévülési szabályok esetén).

A Btk. 3. § (2) bekezdés a) pont ab) alpontba foglalt állami önvédelem elve nem követeli meg a kettős inkriminációt két bűncselekmény, a Btk. 262. §-a szerinti szövetséges fegyveres erő elleni kémkedés és az Európai Unió intézményei elleni kémkedés (Btk. 261/A. §) kivételével. A kivétel azt jelenti, hogy a bűncselekmények külföldön, nem magyar állampolgár által történő elkövetése esetén a Btk. 3. § (2) bekezdés a) pont aa) alpont alkalmazandó, ahogy azt a (2) bekezdés tartalmazza.

A feltétlen büntetőhatalom elve univerzális jogtárgyak védelmét hivatott szolgálni, területi vagy személyi korlátozás nélkül teremti meg a magyar Btk. alkalmazhatóságát. Az emberiesség elleni bűncselekmények köre meghatározott, mivel a rendelkezés egy adott fejezetre utal, ettől függetlenül ezek miatt az 53/1993. (X. 13.) AB határozat alapján közvetlenül is el lehet(ne) járni a nemzetközi szerződési vagy szokásjog alapján.

A háborús bűncselekmények vonatkozásában is elmondható, hogy egyfelől a magyar Btk. szerinti bűncselekményekre terjed ki a hatály, másrészről a nemzetközi közjog háborús bűncselekményekre vonatkozó szabályai is megalapozhatják a büntetendőséget. Az egyéb „nemzetközi bűncselekmények” esetén pedig – a magyar jog dualista felfogása miatt – akkor, ha a vonatkozó nemzetközi szerződést már beépítették a magyar jogba (M. Nyitrai Péter: Nemzetközi és európai büntetőjog. Osiris, Budapest, 2006, 234. o.).

Amennyiben külföldön a cselekményt már elbírálták, a magyar törvény alkalmazásának akkor nincs helye, ha a külföldi elbírálás helye valamelyik uniós tagállam, ilyenkor a Schengeni Végrehajtási Egyezmény 54. cikke és az Alapjogi Charta 50. cikke értelmében a transznacionális ne bis in idem elve érvényesül. Ennek részletes szabályait az Európai Unió tagállamaival folytatott bűnügyi együttműködésről szóló 2012. évi CLXXX. törvény (a továbbiakban EUtv.) 109–111/H. §-ai tartalmazzák

A passzív személyi elv elismerése azt jelenti, hogy a magyar joghatóságot arra a tényre is lehet alapozni, hogy a sértett magyar állampolgár vagy a magyar jog alapján létrejött jogi személy (vagy jogi személyiséggel nem rendelkező egyéb jogalany). Ez az elv nem követel meg kettős inkriminációt, azaz a nem magyar állampolgár által külföldön elkövetett bűncselekmények esetén ilyenkor nem kell vizsgálni az elkövetés helye szerinti vagy az elkövető állampolgárságának joga szerinti büntetendőséget.

6. Az opportunitás elvének elismerése

A Btk. 3. § (2) bekezdésen alapuló büntetőeljárás megindulása esetén az opportunitási elv érvényesül: a legfőbb ügyész dönti el, hogy megindítja-e a büntetőeljárást. A büntetőeljárás megindításáról a magyar törvény szerinti elévülési határidőn belül bármikor dönthet. Így kerülhetett sor arra, hogy emberiesség elleni bűntett elkövetése miatt eljárás indulhasson az Iszlám Állam harcosa ellen Magyarországon, illetve ezek a szabályok tennék lehetővé azt is, hogy háborús bűncselekmény elkövetése miatt büntetőeljárás induljon más országban, nem magyar állampolgárral szemben.

Kapcsolódó jogi szabályozás

Magyarország Alaptörvénye (2011. április 25.) XXVIII. cikk (4) és (6) bekezdés

2017. évi XC. törvény a büntetőeljárásról 34. § (3) bekezdés

2012. évi CLXXX. törvény az Európai Unió tagállamaival folytatott bűnügyi együttműködésről 109–111/H. §

2010. évi CXXX. törvény a jogalkotásról 2. § (2) bekezdés

2000. évi XLII. törvény a víziközlekedésről

1995. évi XCVII. törvény a légiközlekedésről 12. § (3) bekezdés

1993. évi LV. törvény a magyar állampolgárságról 2. §

Kapcsolódó európai uniós jogi szabályozás

Az Európai Unió Alapjogi Chartája 50. cikk

Egyezmény a Benelux Gazdasági Unió államai, a Németországi Szövetségi Köztársaság és a Francia Köztársaság kormányai között a közös határaikon történő ellenőrzések fokozatos megszüntetéséről szóló, 1985. június 14-i Schengeni Megállapodás végrehajtásáról 54. cikk

Kapcsolódó nemzetközi jogi szabályozás

Egyezmény a Hontalan Személyek Jogállásáról 1. cikk 1. pont (kihirdette: 2002. évi II. törvény az Egyesült Nemzetek Szervezete keretében New Yorkban, 1954. szeptember 28-án létrejött, a Hontalan Személyek Jogállásáról szóló Egyezmény kihirdetéséről)

Egyezmény az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről 7. Cikk (kihirdette: 1993. évi XXXI. törvény az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4-én kelt Egyezmény és az ahhoz tartozó nyolc kiegészítő jegyzőkönyv kihirdetéséről)

III. FEJEZET

A BÜNTETŐJOGI FELELŐSSÉG

A bűncselekmény

4. § (1) Bűncselekmény az a szándékosan vagy – ha e törvény a gondatlan elkövetést is büntetni rendeli – gondatlanságból elkövetett cselekmény, amely veszélyes a társadalomra, és amelyre e törvény büntetés kiszabását rendeli.

(2) Társadalomra veszélyes cselekmény az a tevékenység vagy mulasztás, amely mások személyét vagy jogait, illetve Magyarország Alaptörvény szerinti társadalmi, gazdasági, állami rendjét sérti vagy veszélyezteti.

1. A bűncselekmény-fogalom jelentősége és feladata

A bűncselekmény törvényi fogalmának meghatározása 1961 óta gyakorlatilag változatlan, ún. materiális típusú bűncselekmény-fogalom, amely a bűncselekményt annak tartalmi ismérveivel határozza meg. A magyar büntetőjogi kodifikáció történetében formális bűncselekmény-fogalomra is találunk példát: a Csemegi kódex 1. §-a a nullum crimen, nulla poena sine lege elvét rögzítette. A bűncselekmény-fogalomban a Btk. 4. §-a sem hoz érdeminek mondható változást.

A bűncselekmény törvényi meghatározása alapvető garanciális funkciókat is ellát, pontosabban a szakági törvény szintjén konkretizál alkotmányos garanciákat. Így a „büntetni rendeltség” kitételében explicit módon megtalálható a nullum crimen, nulla poena sine lege elve [Alaptörvény XXVIII. cikk (4) bekezdés és B) cikk (1) bekezdés], amelyet azonban a legutóbbi időben – aggályosan – lerontott a veszélyhelyzeti jogrend (lásd a 3. pontot). A „szándékos” és „gondatlan” kitételek pedig a bűncselekmény fogalmába integrálják a bűnösségen alapuló felelősség elvét [vö. 11/1992. (III. 5.) AB határozat]. Ezek az alkotmányos garanciák a Btk. 10. § nemléte esetén is feltétlenül érvényesülnének, a Btk.-ba való felvételük azonban mindenképpen szerencsés, sőt szakjogi szempontból kifejezetten kívánatos. A mindennapi jogalkalmazásban épp ezért kevésbé ezek alkotmányos jelentősége, sokkal inkább dogmatikai funkciói jutnak jelentőséghez.

A bűncselekmény törvényi fogalma mellett tudományos fogalomalkotások is léteznek, amelyek különbözőségük ellenére mégsem jelentenek a törvényi fogalomtól való lényeges eltérést, hisz jelentős tartalmi eltérés nem is lenne lehetséges. A tudományos fogalomalkotások ellenben sokkal jobban figyelembe veszik a dogmatikai (és didaktikai) szempontokat, azaz hogy a bűncselekmény-fogalom úgy épüljön fel, hogy közvetlen segítséget adjon az emberi magatartások bűncselekményi minőségéről való állásfoglaláshoz. A bűncselekmény-fogalom alapvető feladata, hogy lehetővé tegye egy magatartás bűncselekménnyé minősítését, másrészt egyértelműen képes legyen elhatárolni a bűncselekményeket a büntetőjogilag közömbös magatartásoktól (Nagy Ferenc: A magyar büntetőjog általános része. HVG–ORAC, Budapest, 2010, 96. o.). Éppen ezért a törvényi fogalmat is indokolt a tudományos fogalomalkotásnak megfeleltetve, s annak sorrendjében tárgyalni.

Apró eltérésektől eltekintve a magyar jogtudományban uralkodó álláspont – erőteljes német hatásra – a következő bűncselekmény-fogalmat használja: a bűncselekmény olyan cselekmény, amely tényállásszerű, jogellenes és bűnös [Nagy Ferenc – Tokaji Géza: A magyar büntetőjog általános része. Korona, Budapest, 1998, 103. o.; Busch Béla (szerk.): Büntetőjog. Általános Rész. HVG–ORAC, Budapest, 2010, 210. o.; Kis Norbert – Hollán Miklós: Büntetőjog I. Dialóg Campus, Budapest, 2011, 72. o.]. E fogalmi elemek együttes fennállása szükséges, bármelyikük hiánya esetén nem valósul meg bűncselekmény, továbbá ebben az adott sorrendben épülnek egymásra, és a gyakorlatban is ebben a sorrendben vizsgálandók (ez indokolja a törvényi fogalmi sorrendtől eltérő bemutatást).

2. A cselekmény

A bűncselekmény-fogalom genus proximumát a cselekmény adja, amely a Btk. 4. §-ban ugyanígy nevesítve fordul elő, egyúttal érvényre juttatva a tettfelelősség alapelvét is. A cselekmény emberi magatartást jelent, amely hatóképes (képes a külvilágra hatást kifejteni) és akaratlagos (azaz az emberi tudat vezérlő mechanizmusai irányítják). A külvilágba nem jutó bűnös gondolat esetén hiányzik a hatóképesség, a tisztán szomatikus reflexmozgások esetében, illetve az öntudatlan állapot különböző formáinál pedig az akaratlagosság. A reflexmozgást és így a cselekmény hiányát tévesen fel nem ismerve gondatlanság hiányában zárta ki a felelősséget a BH1991. 95., ahol is a sértett hirtelen hátulról megragadta a vádlott nemi szervét, mire a vádlott kiejtette a kezéből a konyhakést, amely megsebesítette a mögötte álló sértettet.

3. A tényállásszerűség

A cselekmény tényállásszerűségét a „büntetni rendeltség” törvényi kitétel fejezi ki. Hogy mely magatartások tényállásszerűek, azaz ütköznek a Btk.-ba, azt az egyes bűncselekményeket meghatározó különös részi tényállások alapján lehet eldönteni, illetve a törvényi tényálláson kívüli magatartások, így a részesség és az előkészület esetében a vonatkozó általános részi rendelkezések irányadók (Btk. 11. § és 14. §). A Btk. a korábbi törvényhez képest annyiban változtat ezen a fogalmi elemen, hogy a szövegben a korábbi „a törvény büntetés kiszabását rendeli” kitétel helyett az „e törvény büntetés kiszabását rendeli” kitétel szerepel. Ez a megfogalmazás arra utal, hogy a jogalkotó felfogása szerint bűncselekményeket csak a Btk. állapíthat meg. Véleményünk szerint ez azonban pusztán kodifikációtechnikai kérdés. Az igaz, hogy a magyar büntetőjogban 1961 óta gyakorlatilag – minimális kivételekkel – az egységes szerkezetű, egyetlen büntető kódex koncepciója érvényesül (a természetes személyek vonatkozásában). Azonban semmilyen alkotmányos akadálya nincs annak, hogy ez a szakmai megközelítés bármikor megváltozzék. Az Alaptörvény fent már idézett rendelkezéseiből az következik, hogy bűncselekményi tényállást csak törvény állapíthat meg. Ez azonban bármilyen törvény lehet, nemcsak a Btk. Ha a jövőben megjelennének a Btk.-n kívüli, törvényi szintű büntetőnormák, az akár alkotmányos is lehetne. Az egyszerű törvénykollízió nem eredményez alkotmányellenességet abban az esetben, ha nem vezet feloldhatatlan ellentmondásra. Az, hogy a Btk. „magának vindikálja” a bűncselekmény megállapításának jogát, kodifikációtechnikai szempontból érthető, de közjogi szempontból irreleváns. A bűncselekmények nem attól lesznek bűncselekmények, hogy azokat „e törvény” rendeli büntetni, hanem hogy szabályozásuk törvényi szintű. Emellett a magyar Btk.-tól gyakorlatilag függetlenül létezik – ahogy eddig is létezett – a nemzetközi jogra alapított büntetőjogi felelősség (vö. a Btk. 1. §-ához írt magyarázatot is). A bűncselekmény-fogalom próbája a Btk. hatálybalépésével be is következett, az érték-egybefoglalás intézménye 2012 és 2015 között ugyanis kollíziót mutatott az új fogalom „e törvény” kitételével (lásd az érték-egybefoglaláshoz írtakat).

A fentieken túl viszont ténylegesen lerontja a törvényi szintű jogalkotás garanciáját a rendkívüli jogrendben, az Alaptörvény 53. cikk (2) bekezdésének tulajdonított felhatalmazás alapján megalkotott 220/2021. (V.1.) Korm. rendelet. A védettségi igazolással való visszaélés elleni fellépésről szóló kormányrendelet 2021. május 16. óta van hatályban, és büntetési tételeket szigorít, valamint újonnan kriminalizál magatartásokat (például a hamis magánokirat készítését). A kormányrendelet kifejezetten hivatkozik a Btk. 4. §-tól való eltérésre, az abban foglalt törvényi tényállások a Btk. különös részi tényállásaihoz képest jelentenek speciális szabályozást, egyebekben a Btk. további, általános részi rendelkezéseivel és más különös részi tényállásaival együttesen kell alkalmazni. A kormányrendeleti szintű büntetőjogalkotást az Alaptörvény 54. cikkére figyelemmel – rendkívüli jogrendben is – aggályosnak tartjuk. A kézirat lezárásakor a kormányrendelet alkotmánybírósági felülvizsgálata folyamatban van.

A büntetőjog-tudomány a különös részi tényállások elemzésével és absztrakciójával részletesen kidolgozta az ún. tényállástant, amely az általános törvényi tényállás mint dogmatikai fogalmi háló megalkotásával biztosítja a különös részi rendelkezések egységes értelmezését (a tényállási elemek három fő csoportja: objektív tényállási elemek, tettességhez szükséges ismérvek és szubjektív tényállási elemek) (a tényállástanhoz lásd Nagy Ferenc: A magyar büntetőjog általános része. HVG–ORAC, Budapest, 2010, 101–127. o.).

Kiemelendő, hogy objektív oldalon az elkövetési magatartás – a cselekményből mint a bűncselekmény-fogalmat megalapozó elemből is következően – szükségképpeni tényállási elem, azaz nincsen bűncselekményi törvényi tényállás elkövetési magatartás nélkül. Az objektív tényállási elemek sorából kiemelendő még az eredmény, azaz az a tényállásban rögzített külvilági változás, amely az elkövetési magatartással összefüggésben jön létre (Tokaji Géza: A bűncselekménytan alapjai a magyar büntetőjogban. Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, Budapest, 1984, 190. o.). A bűncselekmények egy része eredmény-bűncselekmény, másik részük eredményt nem tartalmaz (ún. immateriális bűncselekmény). Az eredmény-bűncselekmények dogmatikai szempontból sok esetben speciálisan viselkednek (így például az időbeli hatály, a szándékosság–gondatlanság, az elévülés vagy a stádiumtan szempontjából).

Az elkövetési magatartás állhat tevésben vagy mulasztásban. A mulasztás normatív alapját egy adott helyzetre vonatkozó tevési kötelezettség jelenti, amelynek teljesítésére az elkövetőnek lehetősége és szubjektív képessége van. Mindez eredmény-bűncselekmények esetén eredményelhárítási kötelezettséget és képességet jelent (vö. Nagy Ferenc: A magyar büntetőjog általános része. HVG–ORAC, Budapest, 2010, 109–110. o.). A cselekvési kötelezettség fakadhat magából a Btk.-ból (például a Btk. 166. §-a szerinti a segítségnyújtás elmulasztása vagy a Btk. 377. §-a szerinti jogtalan elsajátítás esetén), de büntetőjogon kívüli normákból is (például a Btk. 234. §-a szerinti közúti veszélyeztetés vagy a Btk. 375. §-a szerinti hűtlen kezelés esetén). E szempontból speciális kategóriát képeznek az ún. nyitott törvényi tényállások (például az emberölés, Btk. 160. §), amelyek az elkövetési magatartást nem írják körül pontosan, hanem a tényállásszerű eredményt előidéző legkülönfélébb tevékenység vagy az eredmény bekövetkezését meg nem akadályozó mulasztás válhat elkövetési magatartássá. E nyitott törvényi tényállások mulasztásos megvalósításához speciális – azaz a Btk.-n kívül statuált – jogi kötelezettségek kellenek: így például a Btk.-n kívüli más jogszabály, polgárjogi szerződés, munkaviszony, enyhébb felelősséget eredményező megelőző aktív magatartás (például BH2013. 112.). (Ezek részletes áttekintéséhez lásd Tokaji Géza: A bűncselekménytan alapjai a magyar büntetőjogban. Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, Budapest, 1984, 178–179. o.)

A szükségképpeni szubjektív tényállási elemekhez, azaz a szándékossághoz és a gondatlansághoz lásd a Btk. 7–9. §-ához írtakat.

4. A jogellenesség és a tényállásszerűség kapcsolata. A jogellenesség két oldala

A tényállásszerű cselekmény – a Btk.-ba ütközése folytán – tipikusan jogellenes (társadalomra veszélyes), ezért a büntetőjogban gyakorlatilag a tényállásszerű cselekmény jogellenességének vélelme érvényesülhet (a jogellenesség pozitív feltételeinek részletes vizsgálatára kivételes példaként lásd EBH1999. 81.). Tényállásszerűség – azaz a bűncselekményfogalom megelőző elemének – hiányában azonban kizárt a jogellenesség, így annak vizsgálata sem szükséges. Módszertani szempontból téves a BH2020. 229. határozat ratio decidendije, amely szerint a bűncselekmény – a konkrét esetben hivatali visszaéléséhez – szükséges célzat hiányában a cselekmény a tényállásszerűséget, továbbá – a jogtárgysértésre, veszélyeztetésre alkalmatlansága folytán – a társadalomra veszélyességet is nélkülözi. A tényállásszerűség hiányának megállapítása esetén ugyanis a társadalomra veszélyesség (jogellenesség) vizsgálata szükségtelen.

A tényállásszerű cselekmények jogellenességének vélelme mellett is előfordulhatnak azonban olyan helyzetek, amikor a jogrend mégis megengedi valamely tényállásszerű magatartás kifejtését. Ilyenkor jogellenességet kizáró ok forog fenn, és a tényállásszerű cselekmény ezáltal nem válik jogellenessé. A tényállásszerű cselekmények megvalósulása esetén tehát mindig azt kell vizsgálni, hogy a konkrét esetben nem forog-e fenn valamely jogellenességet kizáró ok (vö. Nagy Ferenc: A jogellenességet kizáró okok elvi kérdéseiről. In Nagy Ferenc: Tanulmányok a Btk. Általános Részének Kodifikációjához. HVG–ORAC, Budapest, 2005, 67–95. o.). Ezt a vizsgálatot azonban csak a tényállásszerű cselekmények esetén kell lefolytatni, a tényállásszerűség kizártsága esetén nem (a garázdaság és a jogos védelem viszonyában ezt helyesen hangsúlyozza: BH2019. 123.).

A jogellenességnek két oldala van: a formális és a materiális jogellenesség. Előbbi azt fejezi ki, hogy a tényállásszerű cselekmény büntetőjog-ellenes is egyben, azaz a büntetőtörvénybe ütközik és büntetőjogi szankcióval fenyegetett (Nagy Ferenc: A magyar büntetőjog általános része. HVG–ORAC, Budapest, 2010, 129–130. o.). A formális jogellenesség – jelentésénél fogva – az esetek döntő többségében egybeesik a tényállásszerűséggel, azonban fontos szerepe van a bűncselekményeknek egyes, a Btk. szerint is tényállásszerű kriminális szabálysértésektől való elhatárolásában (például tulajdon elleni szabálysértéseknek egyes vagyon elleni bűncselekményektől való elhatárolása). A lopással elkövetett tulajdon elleni szabálysértés a Btk. 370. § (1) bekezdése szerint is tényállásszerű, de – büntetőjogi szankcionáltság hiányában – formálisan nem büntetőjog-ellenes. A formális jogellenesség – a tényállásszerűséghez hasonlóan – a Btk. 4. §-ában található törvényi fogalom „büntetni rendeltség” kitételében fejeződik ki. Újabban pedig szabálysértési alakzat hiányában is jelentősége lehet a formális büntetőjog-ellenességnek, például a Btk. 374. §-a szerinti gazdasági csalás (1) bekezdés szerint tényállásszerű, ám a (2) bekezdés szerint nem büntetendő alakzatának a bűncselekmény-fogalomból való kirekesztésében.

A materiális jogellenesség azt jelenti, hogy a tényállásszerű cselekmény ténylegesen, in concreto sérti vagy veszélyezteti az adott bűncselekmény jogi tárgyát, s ez megfelelő társadalmi előnnyel nincs kompenzálva. Jogirodalmi nézet szerint a társadalomra veszélyesség nem más, mint kodifikált materiális jogellenesség, hisz a társadalomra veszélyességnek a Btk. 4. § (2) bekezdés szerinti definíciója magas szinten absztrahált jogi tárgyak sértését vagy veszélyeztetését követeli meg (Nagy Ferenc – Tokaji Géza: A magyar büntetőjog általános része. Korona, Budapest, 1998, 141. o.). Mások igyekeznek kimutatni, hogy a társadalomra veszélyesség nem azonosítható a materiális jogellenességgel (Hollán Miklós: Gondolatok a társadalomra veszélyesség és a materiális jogellenesség különbségéről. Magyar Jog, 2004/12. szám, 724–732. o.).

5. A jogellenesség és a társadalomra veszélyesség

A társadalomra veszélyesség alapjául fekvő generális jogi tárgyak: az alkotmányos társadalmi, gazdasági, állami rend, valamint mások személye és jogai. Ezekből valamennyi, a Btk. különös része által védett individuális és kollektív jogi tárgy levezethető. Megjegyzendő, hogy a törvényben írt „Alaptörvény szerinti […] rend” tartalmilag alkotmányos rendet jelent. Az Alaptörvényre utaló fogalmazás idegenszerű, körülményes és nincs érdemi funkciója. Az Alaptörvény ugyanis tartalmilag alkotmány.

A bírói gyakorlat is a materiális jogellenességet azonosítja a társadalomra veszélyességgel, s ha arra a következtetésre jut, hogy a tényállásszerű cselekmény valamilyen oknál fogva mégsem sérti vagy veszélyezteti az adott bűncselekmény jogi tárgyát, akkor – nevesített jogellenesség kizáró ok hiányában is – a Btk. 4. §-ára (a 1978-as Btk. 10. §-ára) alapítottan, társadalomra veszélyesség hiányában hoz felmentő ítéletet (a tényállásszerűség és a jogellenesség helyes sorrendben történő vizsgálatához lásd BH2012. 234., EBD2014. B.20.). Így számos esetben rágalmazás kapcsán lásd BH2009. 135., BH2004. 305., BH2004. 267., EBH2014. B.3. E határozatokban a bíróság gyakran használja a társadalomra veszélyesség helyett a jogellenesség kifejezést. Explicit módon a materiális jogellenesség hiányára – teleologikus értelmezés folytán – alapult a felmentő ítélet az önkényuralmi jelképek használatához kapcsolódó BH2009. 131. alatti határozatban, ahol a tiltott jelképek használata nem az azok által megtestesített diktatórikus eszmékkel való azonosulást, hanem az azoktól való elhatárolódást volt hivatott kifejezni. A megbízhatósági vizsgálatok folytatásával összefüggésben szintén a materiális jogellenesség hiányára tartalmaz alapvető okfejtéseket az EBH2018. B.1. (lásd Bangó Zoltán Ábel: A Kúria harmadfokú döntése a megbízhatósági vizsgálat keretében elkövetett korrupciós bűncselekményről. A megbízhatósági vizsgálat és a társadalomra veszélyesség egyes összefüggései. JeMa, 2018/2. szám, 30–35. o.).

A bírói gyakorlat – vitatható módon – a 1978-as Btk. 10. §-ára alapította a felmentő ítéletet, amikor a Btk.-n kívüli más jogszabályban nevesített vagy szokásjogilag rögzült ok zárta ki a jogellenességet (a Be. szerinti elfogás jogintézménye kapcsán lásd BH2000. 287.; a lőfegyverhasználat mint hatósági jog gyakorlása kapcsán BH2000. 136.). Ilyen esetekben a bíróság a társadalomra veszélyesség fogalmán keresztül csatornázta, csatornázza be a jogellenesség hiányát a Btk.-ba, amire – a jogrendszer egységének elvéből fakadóan – egyébként nincs szükség. A büntetőjogi felelősség kizárása minden további nélkül közvetlenül is alapulhat például a Polgári Törvénykönyvről szóló 2013. évi V. törvény (a továbbiakban: Ptk.) birtokvédelmi szabályain vagy éppen a Rendőrségről szóló 1994. évi XXXIV. törvény (a továbbiakban: Rtv.) fegyverhasználatra vonatkozó szabályain is, amelyek in concreto ellentmondanak egy tényállásszerű cselekmény jogellenességének. Kiemelendő, hogy a nullum crimen sine lege elv nem állja útját a jogellenességet kizáró okok szokásjogi képződésének sem (Nagy Ferenc: A jogellenességet kizáró okok elvi kérdéseiről. In Nagy Ferenc: Tanulmányok a Btk. Általános Részének Kodifikációjához. HVG–ORAC, Budapest, 2005, 80. o.). A magyar büntetőjogban ilyennek tekinthető a sértett beleegyezése, az indokolt kockázat, a hivatásbeli jogok gyakorlása és kötelezettségek teljesítése, a fegyelmezési jog gyakorlása, valamint a jogellenességet kizáró kötelesség-összeütközés.

A bírói gyakorlat – az eddigi tapasztalatok alapján – kizárólag akkor nem hivatkozik a Btk. 4. §-ára (az 1978-as Btk. 10. §-ára), ha a felmentés kifejezetten a Btk.-ban nevesített jogellenességet kizáró okon alapul. Ezzel pedig létrejön az a – részben a Be.-ből is fakadó – ellentmondás, hogy a Btk.-ban nevesített jogellenességet kizáró ok fennállása esetén a felmentés büntethetőséget kizáró címén [Btk. 15. § és Be. 566. § (1) bekezdés d) pont], míg más jogszabályban szabályozott vagy szokásjogi jogellenességet kizáró ok esetében a felmentés bűncselekmény hiányában történik [Btk. 4. § és Be. 566. § (1) bekezdés a) pont] (a legutóbbi időszakból lásd BH2012. 1.). Ezen a helyzeten részben változtat az, hogy a Btk. 24. §-a – az 1978-as Btk.-val ellentétben – kifejezetten szabályozza a jogszabály engedélyét mint jogellenességet kizáró okot. Ez alá a rendelkezés alá az indokolásban nevesített absztrakt és konkrét engedélyen túl – véleményünk szerint – a hatósági, hivatali jog gyakorlása is szubszumálható. Ily módon a korábbi gyakorlat előzőekben írt következetlensége nagy részben megoldódik, a felmentés most már ilyen esetben is a Btk. nevesített rendelkezésére alapítható a Btk. 4. §-a általános bűncselekmény-fogalma helyett. Az újabb judikatúrában azonban új típusú következetlenség jelei láthatók: egyes határozatok a jogos védelem kapcsán is úgy érvelnek, hogy az ilyen helyzetben kifejtett cselekmény nem társadalomra veszélyes, így nem bűncselekmény, ezzel – egyébként nem tematizált módon – ellentmondva a felmentést büntethetőséget kizáró okra alapító gyakorlatnak (BH2011. 269. és BH2013. 31.) [részletesen lásd Mészáros Ádám: A jogos védelem elvi és gyakorlati problémái. Országos Kriminológiai Intézet, Budapest, 2015.; Gál Andor: A közérdek szerepe a jogos védelem szabályozásában. In Gál Andor – Karsai Krisztina (szerk.): Ad valorem. Ünnepi tanulmányok Vida Mihály 80. születésnapjára. Iurisperitus, Szeged, 2016, 91–110. o.].

A társadalomra veszélyesség fogalma sajnálatos módon alkalmasnak bizonyult arra is, hogy segítségével a Btk. rendelkezéseit a bíróság meg nem engedhető módon felülírja. Így a BH2002. 339. és BH1996. 347. határozatok a lőszerrel visszaélés (Btk. 325. §) absztrakt veszélyeztető jellegét teljesen félreértve, a közbiztonság konkrét sérelmének hiányára hivatkozva hoznak téves felmentő ítéleteket. Az absztrakt veszélyeztető bűncselekmények lényege egy adott magatartás generális tiltása, tekintet nélkül a magatartásból kifejlődő bármilyen veszély, sérelem konkrét lehetőségére, esélyére. Ittas vezetés esetén sem lehet azt mondani, hogy a cselekmény – társadalomra veszélyesség hiányában – nem bűncselekmény, mert az alig ittas sofőr nem jelentett veszélyt a közlekedés biztonságára.

A jogirodalmi vélemények többsége a társadalomra veszélyesség kategóriáját nemcsak történelmi hozadéka, hanem dogmatikai alkalmatlansága miatt is kiiktatandónak tartja a Btk.-ból (Hollán Miklós: Gondolatok a társadalomra veszélyesség és a materiális jogellenesség különbségéről. Magyar Jog, 2004/12. szám, 724–732. o.; Nagy Ferenc: A jogellenességet kizáró okok elvi kérdéseiről. In Nagy Ferenc: Tanulmányok a Btk. Általános Részének Kodifikációjához. HVG–ORAC, Budapest, 2005, 67–95. o.). A jogirodalmi kritika ellenére – részben a jogalkalmazók ragaszkodása miatt is – a hatályos Btk. megtartotta a társadalomra veszélyesség kategóriáját.

6. A bűnösség

A szándékosságot és a gondatlanságot a magyar büntetőjogban régtől fogva az anyagi jogi értelemben vett bűnösséggel azonosítják; azt a bűnösség két központi alakzatának tekintik (Nagy Ferenc: A magyar büntetőjog általános része. HVG–ORAC, Budapest, 2010, 163. o.), a legújabb irodalomban ezzel szemben döntően normatív bűnösségfogalmat képvisel, s a szándékosságot és gondatlanságot kizárólag a tényállásszerűséghez kapcsolja [Kis Norbert – Hollán Miklós: Büntetőjog I. Dialóg Campus, Budapest, 2011, 239–246. o. Korábban a normatív jelleget emelte ki Békés Imre: A jogállami büntetőjog bűncselekménytani alapjai. In Margitán Éva – Kisfaludi András (szerk.): Nyugat-európai hatások a magyar jogrendszer fejlődésében. ELTE Állam- és Jogtudományi Kar, Budapest, 1994, 26. o.].

A bűncselekmény-fogalom e két elemén keresztül biztosítja a bűnfelelősség elvének érvényesülését, azaz az objektív felelősség büntetőjogi tilalmát (a bírói gyakorlatból lásd 2/1999. Büntető jogegységi határozat, BH2009. 69., BH2001. 211., BH1983. 344.). A bűnösségi elv további – minősítő eredményt tartalmazó bűncselekményre való – konkretizálása található a Btk. 9. §-ában (lásd a Btk. 9. §-ához írt magyarázatot).

A Btk. 4. §-ából következően a bűncselekmények alaptípusa a szándékos bűncselekmény: a különös részi törvényi tényállások szándékos megvalósítása minden esetben bűncselekmény. Ezzel szemben a gondatlanság büntetendősége kivételes, mindig kifejezett különös részi rendelkezéshez kötött. A gondatlan bűncselekmények emellett több dogmatikai sajátosságukban eltérnek a szándékos bűncselekményektől (például a stádiumtan és a tettesség–részesség kapcsán). Elsősorban szankciótani jelentősége van, hogy valamennyi gondatlan bűncselekmény vétség, illetve amennyiben a gondatlan elkövetés büntetendő, azt a törvény enyhébb büntetési tétellel fenyegeti.

Kapcsolódó joggyakorlat

2/1999. Büntető jogegységi határozat A veszélyhelyzetet előidéző által elkövetett segítségnyújtás elmulasztása kapcsán írja elő a bűnösségi elv alkalmazását.

41/2007. BK vélemény A szándékos veszélyeztetési bűncselekmények sértő eredményt tartalmazó minősített esetére konkretizálja a Btk. 9. §-ában írtakat.

Kapcsolódó jogi szabályozás

Magyarország Alaptörvénye (2011. április 25.) B) cikk (1) bekezdés, XXVIII. cikk (4) bekezdés, 53. cikk (2) bekezdés; 54. cikk

2017. évi XC. törvény a büntetőeljárásról 566. § (1) bekezdés a) pont

2013. évi V. törvény a Polgári Törvénykönyvről

1994. évi XXXIV. törvény a Rendőrségről

220/2021. (V. 5.) Korm. rendelet a védettségi igazolással való visszaélés elleni fellépésről

5. § A bűncselekmény bűntett vagy vétség. Bűntett az a szándékosan elkövetett bűncselekmény, amelyre e törvény kétévi szabadságvesztésnél súlyosabb büntetés kiszabását rendeli, minden más bűncselekmény vétség.

A bűncselekmények súly szerinti felosztása: a bűntett és a vétség

A rendelkezés a bűncselekmények súly szerinti felosztását határozza meg, absztrakt súlyuknál fogva két csoportra osztva azokat: bűntettekre és vétségekre (ún. bichotom rendszer). A magyar büntetőjog korábban alkalmazta mind a trichotom rendszert (bűntett, vétség, kihágás), mind pedig a minden bűncselekményt egységesen bűntettnek minősítő monista rendszert.

A törvény a bűncselekmények súly szerinti kategorizálásánál két szempontot vesz figyelembe: egyrészt a bűnösségi alakzatot (szándékosság vagy gondatlanság), másrészt a büntetési tétel felső határát. Ez alapján bűntett az a bűncselekmény, amely szándékos, s amelyet a törvény két évet meghaladó szabadságvesztéssel fenyeget (konjunktív feltételek). Vétség:

– minden gondatlan bűncselekmény (tekintet nélkül a büntetési tétel felső határára);

– az a szándékos bűncselekmény, amely büntetési tételének felső határa a két évet nem haladja meg;

– továbbá a csak elzárással büntethető bűncselekmény.

Hangsúlyozandó, hogy a bűntett/vétségi besorolás a büntetési tételkeret felső határától, s nem a konkrét esetben kiszabott büntetés mértékétől függ; a magyar büntetőjog nem ismeri az ún. korrekcionalizáció intézményét (ehhez lásd Tokaji Géza: A bűncselekménytan alapjai a magyar büntetőjogban. Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, Budapest, 1984, 160–161. o.).

A bűntett és a vétség megkülönböztetésének – a szándékos bűncselekmények esetén a büntetési tételkeretek különbségén túl – elsősorban szankciótani következményei vannak, a törvény szigorúbb jogkövetkezményeket fűz a bűntetti minőséghez; továbbá a tevékeny megbánásra a bűntettek esetén szűkebb körben van lehetőség. A releváns törvényhelyek a következők:

– tevékeny megbánás (Btk. 29. §, fiatalkorú esetében Btk. 107. §);

– a szabadságvesztés végrehajtási fokozatának meghatározása (Btk. 37. §, fiatalkorú esetében Btk. 110. §); szabadságvesztés és az elzárás katonai fogdában való végrehajtásának lehetősége (Btk. 132. §);

– a próbára bocsátás lehetősége (Btk. 65. §);

– a jóvátételi munka lehetősége (Btk. 67. §);

– a törvényi mentesítés beállása [Btk. 100. § (1) bekezdés e) pont];

– speciális büntethetőséget megszüntető ok katonai vétség esetén (Btk. 131. §).

A bűnhalmazat és a folytatólagosan elkövetett bűncselekmény

6. § (1) Bűnhalmazat az, ha az elkövető egy vagy több cselekménye több bűncselekményt valósít meg, és azokat egy eljárásban bírálják el.

(2) Nem bűnhalmazat, hanem folytatólagosan elkövetett bűncselekmény az, ha az elkövető ugyanolyan bűncselekményt, egységes elhatározással, azonos sértett sérelmére, rövid időközönként többször követ el.

(3) Ha az elkövető több vagy tartós cselekménye egy bűncselekményt valósít meg, vagy több bűncselekménye e törvény rendelkezése alapján egy bűncselekményt valósít meg, és e bűncselekmény miatt az elkövetővel szemben vádemelésre került sor, az elkövető által a vádemelést követően elkövetett újabb ugyanolyan bűncselekmény önálló bűncselekményként bírálandó el.

1. Alapfogalmak

A bűnhalmazat és a folytatólagosan elkövetett bűncselekmény alcímet viselő Btk. 6. § (1) bekezdése határozza meg a bűnhalmazat fogalmát, a (2) bekezdése a bűnhalmazatot kizáró folytatólagos egységről rendelkezik, a (3) bekezdés pedig az egységbe foglalás eljárásjogi határidejét határozza meg. A rendelkezések ahhoz adnak minimális törvényi iránymutatást, hogy az adott büntetőeljárás terheltjének a terhére mikor kell egy, illetve több bűncselekményt megállapítani. Az egység–többség tana – e törvényi rendelkezések mellett is – döntően szokásjogi alapokon, idővel változó dogmatikai elveken nyugszik. Az egység és halmazat kérdésében való állásfoglalás fő rendezőelve, hogy több törvényi tényállás megvalósítása vagy egy tényállás többszöri megvalósítása esetén semmilyen ténybeli körülmény sem maradhat értékelés nélkül, másrészről pedig semmit sem lehet kétszer értékelni (kétszeres értékelés tilalma).

A Btk. 6. §-ához kapcsolódó alapfogalmak a következők:

– egység: egy bűncselekmény megvalósítása;

– többség: több bűncselekménynek ugyanazon elkövető általi megvalósítása;

– bűnhalmazat: a többségnek az a fajtája, amikor az elkövető több bűncselekményét egy eljárásban bírálják el.

A bűnhalmazat (röviden: halmazat) tehát eljárásjogi feltételhez is kötött. Anyagi jogi szempontból a bűnhalmazat jelentősége pedig az, hogy bár a több bűncselekmény ellenére is egyetlen büntetést kell kiszabni, az ún. halmazati büntetés azonban szigorúbb annál [Btk. 80. § (1) bekezdés, 81. §], mintha a büntetést csak egy bűncselekmény miatt szabnák ki. Amennyiben a többséget nem bűnhalmazatként, azaz nem egy eljárásban bírálják el, akkor az több büntetés kiszabását vonja maga után.

Az egység fajtái: természetes egység és törvényi egység. A természetes egységet az jellemzi, hogy a részcselekmények a természetes szemlélet szerint is egységet alkotnak. Ezzel szemben a törvényi egység azt jelenti, hogy a jogalkotó a természetes szemlélet szerint nem vagy nem feltétlenül egységnek tekinthető eseteket foglal egységbe a törvény kifejezett rendelkezésénél fogva. A Btk. 6. § (3) bekezdése alapján – akár természetes, akár törvényi – egységbe csak azok a cselekmények foglalhatók, amelyeket az elkövető az egységbe foglalt bűncselekmény miatti vádemelés előtt követett el. A vádemelés után elkövetett cselekményeket önálló bűncselekményként kell elbírálni. Ha ezek elbírálása egy eljárásban történik: valóságos halmazatról van szó.

A bűnhalmazat lehet valóságos vagy látszólagos, utóbbi valójában egység. A valóságos halmazat esetén az elkövető több különböző törvényi tényállást valósít meg (heterogén halmazat), vagy többször valósítja meg ugyanazt a tényállást (homogén halmazat), s ezeket meg is állapítják a terhére; ebben az esetben beszélünk a Btk. 6. § (1) bekezdés szerinti felelősségről. A látszólagos halmazat esetén az elkövető szintén több törvényi tényállást realizál, de ezek közül csak az egyik állapítandó meg, kizárva a többi tényállás megállapíthatóságát. A látszólagos halmazat kizárja a Btk. 6. § (1) bekezdés felhívását, egység létesül. A bűnhalmazat – akár valóságos, akár látszólagos – lehet alaki és anyagi halmazat; e kategorizálás közvetlenül adódik a Btk. 6. § (1) bekezdés szövegéből. Az alaki halmazat esetén az elkövetőnek egyetlen cselekménye illik bele több törvényi tényállásba, míg anyagi halmazat esetén az elkövetőnek több cselekménye illik bele több törvényi tényállásba. E megkülönböztetésnek fontos gyakorlati következménye van, mert egyes tényállások találkozásánál az alaki halmazat csak látszólagos, míg az anyagi halmazat valóságos lehet [például rablás (Btk. 365. §) és személyi szabadság megsértése (Btk. 194. §) esetén; lásd BH2020. 227.].

2. A természetes egység esetkörei

A természetes egység tipikus esetkörei a következők:

I. Egymozzanatú cselekmények (például az elkövető egyetlen késszúrással megöli a sértettet).

II. Többmozzanatú cselekmények,

– amelyeket vagy ugyanazon eredmény okozása fűz egybe (például az elkövető több késszúrással öli meg a sértettet; vagy amikor a zsarolási fenyegetés több alkalommal elhangzik, és a sértett részletekben teljesít – EBD2015. B.26.);

– vagy amelyek eredmény híján is összefüggő cselekménysort képeznek (például egy gyár több raktárhelyiségébe hatol be az elkövető lopási célzattal);

– amelyek ugyanazon elkövetési tárgyra irányulnak (lásd a közokirat-hamisítás különböző elkövetési magatartásai kapcsán: 1/2000. Büntető jogegységi határozat; az egyedi azonosító jel meghamisítása vonatkozásában EBD2016. B.9.);

– ha a részcselekmények ugyanazon alaptényállásba illeszkednek, azonos sértett ellen irányulnak, egységes elhatározásból származnak, és szoros tér- és időbeli összefüggés jellemzi őket (például súlyos testi sértés esetén, ha az elkövető féltékenységből megüti a sértettet, akinek az arcán nyolc napon túl gyógyuló zúzódásos sérülés keletkezik, majd tíz perc múlva, a vita folytatásakor újból megüti, és ennek következtében megreped az orrcsontja);

– ha a cselekményekre az elkövetési magatartás jellegénél fogva az ismétlődés jellemző [például Btk. 360. § szerinti tiltott szerencsejáték szervezése (BH1996. 11.); kitartottság (3/1999. Büntető jogegységi határozat)];

– ha a bűncselekmény egy magatartással is megvalósítható, de általában jellemző lehet a cselekmények ismétlődése, folyamatossága [így a prostitúció elősegítése; vagy az egyazon büntetőeljárásban többször megvalósított hamis vád (BH2001. 97.)].

III. Természetes egységet alkotnak az állapot- és tartós bűncselekmények a bevégzettség szakaszáig. Így például az emberrablás (Btk. 190. §), a lőfegyverrel visszaélés tartással megvalósuló fordulata [Btk. 325. § (1) bekezdés a) pont], vagy a kábítószer birtoklásának azonos alaptényállásba ütköző, tartással megvalósuló fordulatai (Btk. 178. §; a korábbi kábítószerrel visszaélés bűncselekményére: 1/2007. Büntető jogegységi határozat).

3. A törvényi egység esetkörei

A törvényi egység típusai: a folytatólagosság, az alapeseti üzletszerűség, az érték-egybefoglalás, a törvényi egység különleges esete, az összetett bűncselekmény és az összefoglalt bűncselekmény (vö. Nagy Ferenc: A magyar büntetőjog általános része. HVG–ORAC, Budapest, 2010, 236. o).

4. A folytatólagosság

A Btk. 6. § (2) bekezdésében meghatározott folytatólagos bűncselekmény elemei a következők: a) ugyanolyan bűncselekmény, b) egységes elhatározás, c) azonos sértett, d) rövid időköz, e) többszöri elkövetés. Az ugyanolyan bűncselekmény követelménye a részcselekmények azonos alaptényállásba illeszkedését követeli meg, a minősítő körülmények eltérőek lehetnek, és a folytatólagos bűncselekmény egésze a legsúlyosabb megítélésű részcselekmény szerint minősül (BH1994. 648.). A bűncselekményi értékhatárt el nem érő részcselekmények – szemben a korábbi, törvénysértő gyakorlattal – a folytatólagosság egységébe nem foglalhatók (87/2010. BK vélemény, meghaladottá vált BH2002. 210., BH2009. 99.). Törvénysértő, ezért nem követendő a Legfelsőbb Bíróság EBH2012. B.27. szám alatt közzétett elvi bírósági határozata, amely – ratio decidendije szerint – maga által is nem tényállásszerűnek tartott cselekményt von a folytatólagosság körébe (a gyermek megcsókolását további nemi cselekmények mellett szemérem elleni erőszak esetén). A folytatólagos bűncselekmény egy bűncselekménynek számít, a részcselekmények önálló elévülése kizárt (31/2007. BK vélemény, BH2010. 208.). A bírói gyakorlat szerint a folytatólagosság nem töri át a részesség járulékosságát, ezért a részesi magatartás csak folytatólagos tettesi alapcselekményhez kapcsolódóan lehet maga is – a törvényi feltételek fennállása esetén – folytatólagos, több egymástól független tettesi cselekményhez kapcsolódó részesség nem eredményez folytatólagosságot (3/2011. Büntető jogegységi határozat, BH2011. 123., BH2017. 4.; és más típusú törvényi egységbe sem vonható: EBH2019. B.6., BH2020. 129.).

Az egységes elhatározás követelménye a gyakorlatban elsősorban a tisztán szándékos bűncselekmények körében érvényesülhet. Gondatlan bűncselekmények folytatólagos elkövetése kizárt (BH2004. 174.). Az egységes elhatározás hiányára utalhat például a részcselekmények eltérő motívuma, vagy azok pillanatnyi indulatból fakadó volta, erősen szituatív kötöttsége (például BH1995. 257.).

Az azonos sértett követelményét a sértett büntetőeljárási fogalma szerint kell érteni (Be. 51. §), így a passzív alany(ok) esetleges különbözősége irreleváns. Az azonos sértett lehet akár természetes, akár jogi személy (utóbbi akkor is, ha különböző gazdasági egységeinek sérelmére követik el a bűncselekményt, vö. 43/2007. BK vélemény). A bírói gyakorlat – a Btk. 6. § (2) bekezdés szabályait szokásjogi úton tovább enyhítve – sértett nélküli bűncselekmények esetén is elismeri a folytatólagosság lehetőségét [például garázdaság – Btk. 339. §; korábban ilyen volt az orgazdaság – Btk. 379. §, melyet hatályon kívül helyezett a 2020. évi XLIII. törvény 59. § c)–d) pontja. Hatálytalan: 2021. január 1-jétől], ha az egyéb törvényi feltételek fennállnak (4/2004. Büntető jogegységi határozat, BH2008. 319.).

A rövid időköz követelménye bűncselekménytípusonként eltérő lehet, s általános jelleggel nem határozható meg. A bírói gyakorlat adott esetben több hónapnyi időt is rövid időköznek tekint, ám az újabb bűncselekmény elkövetéséig egy év eltelte rövid időköznek már nem tekinthető (BH2019. 130.). A többszöri elkövetés alatt az azonos bűncselekményi alaptényállás többszöri megvalósítását kell érteni (s itt utalunk még az azonos bűncselekmény követelménye kapcsán írtakra).

5. Az üzletszerűség

Az üzletszerűség kategóriájához a törvény értelmező rendelkezést fűz [Btk. 459. § (1) bekezdés 28. pont] (lásd még az e ponthoz fűzött magyarázatot); eszerint: üzletszerűen követi el a bűncselekményt, aki ugyanolyan vagy hasonló jellegű bűncselekmények elkövetése révén rendszeres haszonszerzésre törekszik. Hasonló jellegű bűncselekmények elkövetése esetén (ezekhez lásd 39/2007. BK vélemény) azok heterogén valós halmazata nem kérdéses. Ugyanolyan bűncselekmény többszöri elkövetése esetén viszont el kell dönteni, hogy törvényi egység vagy halmazat állapítható meg, figyelemmel arra, hogy az üzletszerűség fogalmilag eleve több bűncselekmény elkövetésére irányuló célzatot feltételez. A jelenlegi bírói gyakorlat szerint (37/2007. BK vélemény) az üzletszerűség csak akkor törvényi egység, ha az alaptényállás eleme (így a Btk. 286. § szerinti zugírászat); ellenben ha minősítő körülményt képez, akkor a bűncselekmények száma szerint halmazatot kell megállapítani (például a vagyon elleni bűncselekmények nagy részénél). A 37/2007. BK vélemény halmazat megállapítását írja elő arra az esetre is, ha szabálysértési cselekmények az üzletszerűség folytán minősülnek bűncselekményeknek, ez azonban sérti a kétszeres értékelés tilalmát, s nem követendő (Ambrus István: Az üzletszerűség büntetőjogi megítélésének lehetséges irányairól. Magyar Jog, 2012/1. szám, 10. o.). Azonos bűncselekmények esetén akkor is kizárt a halmazat megállapítása, ha a folytatólagosság feltételei fennállnak, vagy az elkövetési magatartás egyébként folyamatos jellegű. A folytatólagosság kapcsán megjegyzendő, hogy ha a szabálysértési cselekményeket az üzletszerűség minősíti vétséggé, akkor az így létrejött bűncselekmény – a törvényi feltételek fennállta esetén – a folytatólagosság egységébe foglalható. A folytatólagos bűncselekményt azonban – a kétszeres értékelés tilalmára tekintettel – az üzletszerűség már nem minősíti súlyosabban (EBH2013. B.18.).

6. Az érték-egybefoglalás problematikája

Míg a folytatólagosság döntően az elkövető javára szolgáló jogintézmény, addig a 2010-ben – a magyar büntetőjog történetében nem első alkalommal – bevezetett érték-egybefoglalás kifejezetten a terhelt terhére létrehozott törvényi egységi kategória: önmagukban szabálysértésnek minősülő cselekmények bűncselekménybe való egybefoglalását teszi lehetővé. Az érték-egybefoglalás szabályozása jogforrási szempontból igen problematikus volt a 2012. évi Btk. hatálybalépése és a Btk. 2015. júliusi módosítása között, mert míg a bűncselekményi értékhatárokról egyébként a Btk. 459. § (6) bekezdése és a 462. § (2) bekezdése rendelkezett, addig – a jelzett időben – az érték-egybefoglalásról kizárólag a szabálysértésekről, a szabálysértési eljárásról és a szabálysértési nyilvántartási rendszerről szóló 2012. évi II. törvény (a továbbiakban: Szabs. tv.) 177. § (6) bekezdésében esett szó. Így tulajdonképpen nem volt olyan törvény, amely az érték-egybefoglalt szabálysértési cselekmények büntetőjogi büntetendőségét mondta volna ki. Ennek ellenére a Kúria 2013-ban módosított 87/2010. BK véleménye téves bírói értelmezéssel, kifejezetten a szabálysértési törvényre alapítottan fenntartotta e cselekmények büntetőjogi büntetendőségét, ezért alkotmányellenes helyzetet idézett elő [részletesen lásd Szomora Zsolt: Létrejöhet-e bűncselekmény szabálysértések érték-egybefoglalásával: Egy alkotmányellenes büntető kollégiumi vélemény margójára. In Hack Péter – Koósné Mohácsi Barbara (szerk.): Emberek őrzője: Tanulmányok Lőrincz József tiszteletére, 1. kötet Budapest, ELTE Eötvös Kiadó, 2014, 137–146. o.]. Az alkotmányossági deficitet a Btk. 2015. évi módosítása szüntette meg. Az érték-egybefoglalás elemzéséhez lásd a Btk. 462. §-ához írtakat.

7. A törvényi egység különleges esete

A törvényi egység különleges esete akkor forog fenn, ha individuális jogi tárgyat támadó bűncselekmény passzív alanyát a Btk. akként határozza meg, hogy a passzív alanyok többsége esetén is egy bűncselekményt kell megállapítani. Így például foglalkozás körében elkövetett veszélyeztetés (Btk. 165. §) vagy közúti baleset okozása esetén (Btk. 235. §), ahol a törvény a passzív alany(oka)t a „más vagy mások” kitétellel jelöli. Hasonlóan említhetők a gyermekpornográfia egyes esetei (Btk. 204. §; 2/2018. Büntető jogegységi határozat) és a szerzői vagy szerzői joghoz kapcsolódó jogok megsértése (Btk. 385. §) (utóbbit tévesen nevezi összefoglalt bűncselekménynek a BH2017. 111.).

8. Az összetett bűncselekmény

Az összetett bűncselekmény olyan önmagukban is bűncselekményt megvalósító részcselekményekből áll, amelyek egymással tipikusan eszköz–cél viszonyban vannak. Ilyenkor a két bűncselekmény halmazata helyett az összetett bűncselekményt kell megállapítani: például a kényszerítés vagy személyi szabadság megsértése és a lopás halmazata helyett a rablást (Btk. 365. §). A lopás minősített esetei között is találhatók összetett bűncselekményi alakzatok [így a Btk. 370. § (2) bekezdés bc) és be) pontjai; lásd 42/2007. BK vélemény).

9. Az összefoglalt bűncselekmény

Az összefoglalt bűncselekményt a jogalkotó azért hozta létre, mert az adott esetre nem tartotta elegendőnek a halmazati büntetést, így a törvényi egységhez ilyenkor súlyosabb büntetést kapcsol [tipikusan lehetővé teszi az életfogytig tartó szabadságvesztés kiszabását: így a több emberen elkövetett emberölés, Btk. 160. § (2) bekezdés f) pont; a különösen súlyos hátrányt okozó emberrablás, Btk. 190. § (3) bekezdés b) pont]. Utóbbi helyett tévesen állapít meg halmazatot a BH2010. 239.

10. Az egységbe foglalás és a büntetőeljárás viszonya

A Btk. 6. § (3) bekezdése 2022. március 1-jei hatállyal került a törvénybe. A miniszteri indokolás az új rendelkezés beiktatásának indokaként első helyen azt emeli ki, hogy a joggyakorlatban többféle eltérő és esetenként ellentmondó megközelítés született abban a kérdésben, hogy a több részcselekményt egységbe foglaló bűncselekmények esetén mi az a végső időpont, amelytől az újabb részcselekmények már nem tartoznak a bűncselekmény egységébe, az egységképző hatás megszűnik, és a további cselekmények már külön bűncselekményként halmazat megállapítását vagy újabb elítélést tehetnek lehetővé. A kérdésnek abból a szempontból van kiemelkedő jelentősége, hogy a természetes vagy a törvényi egységbe tartozó részcselekményeket egy eljárásban kell elbírálni, mert a jogerőhatás – figyelemmel a 6/2009. Büntető jogegységi határozatban foglaltakra – rájuk egyébként is kiterjed.

A rendelkezés szövegében a már ismertetett bűncselekmény-egységi dogmatikai kategóriák közül a többmozzanatú cselekményekből összeolvadó természetes egység különböző esetei, az állapot- és tartós bűncselekmény mint a természetes egység egyik fajtája, továbbá a több részcselekményből – illetve a folytatólagosság törvényi fogalmát alapul véve a több bűncselekményből – összeálló törvényi egység egyes esetei fedezhetők fel.

A miniszteri indokolásban említett divergáló joggyakorlat többek között a költségvetési csalás bűncselekményénél jelentkezett, ahol is a különböző költségvetési bevételfajtákra elkövetett bűncselekmény törvényi egységnek minősül, és a költségvetésnek okozott vagyoni hátrány megállapítása szempontjából ezek összegét össze kell adni. E bűncselekménynél már korábban megjelent olyan bírói értelmezés, amelyben a vádemelés időpontját tekintették a bűncselekményi egységet lezáró időpontnak (BH2018. 162.). A joggyakorlat ugyanakkor széttartó volt a kérdésben. A törvényi módosítás végül is ennek megfelelőn, a vádemelés időpontját figyelembe véve zárta le a kérdést: a vádemelést követően elkövetett részcselekmények már halmazat, így többrendbeli költségvetési csalás megállapítását teszik szükségessé.

Büntetőeljárási szempontból fontos hangsúlyozni, hogy a Btk. módosítása nem érinti, nem korlátozza a vádemelést követő vádkiterjesztésnek, valamint az ügyek egyesítésének lehetőségét. A vádemelés után elkövetett részcselekmények egységbe foglalásának eddig is az volt a feltétele, hogy megtörténjen a vádkiterjesztés (például a tartási kötelezettség elmulasztásával összefüggésben hangsúlyozza ezt a 101/2012. BK vélemény) vagy a párhuzamosan futó eljárások egyesítése. A vádkiterjesztést a Btk. módosítása után is változatlanul meg lehet tenni, annak anyagi jogi következményei változnak azonban: a vádkiterjesztésbe foglalt részcselekmények az eredeti vádban foglalt részcselekményekkel – a korábbi természetes vagy törvényi egység helyett – halmazatban fognak állni.

A törvényi módosítás jelentősen érinti – a teljesség igénye nélkül – a más fizetési kötelezettségek elmulasztását kriminalizáló tényállásokat (így például a Btk. 212. §-a szerinti tartási kötelezettség elmulasztását), a kötelességszegéssel megvalósuló és a joggyakorlat szerint természetes egységet képező bűncselekményeket (például a Btk. 208. §-a szerinti kiskorú veszélyeztetését vagy a Btk. 376. §-a szerinti hűtlen kezelést), vagy az elkövetési tárgy azonossága folytán egységbe foglalt (és nem feltétlenül, de sok esetben tartós) bűncselekményeket (például a Btk. 178. §-a szerinti kábítószer birtoklását vagy a Btk. 204. §-a szerinti gyermekpornográfiát), és természetesen a folytatólagos bűncselekményeket. Így ha például a vádlott a vádemelést követően sem teljesíti a tartásdíj fizetését, akkor – amennyiben ezekre a tartásdíjrészeltekre vádkiterjesztés történik – kétrendbeli bűncselekményt kell megállapítani. Vagy ha vádlott kábítószert termeszt, és a vádemelés után derítik fel egy korábban nem ismert ültetvényét, akkor az ott termesztett kábítószer vonatkozásában újabb bűncselekményt kell megállapítani. Ennek az is lényeges következménye lesz ugyanakkor, hogy a kábítószer minősítést meghatározó mennyiségét a vádemelés utáni bűncselekménnyel érintett kábítószer vonatkozásában egybeszámítani nem lehet. Hasonló következmény fakad például a hűtlen kezelést minősítő vagyoni hátrány számítására is, vagy a folytatólagosan elkövetett más vagyon elleni bűncselekményekre.

A fenti példák az új Btk.-beli rendelkezés időbeli hatályával kapcsolatos kérdésekre is jól rámutatnak. In abstracto ugyanis nem eldönthető, hogy az elkövető számára az elkövetéskor hatályos – 2022. március 1. előtti – Btk. szerinti bűncselekményi egység, vagy a Btk. 6. § (3) bekezdés szerinti új szabályozás alapján megállapítandó bűnhalmazat a kedvezőbb. Míg például a tartási kötelezettség elmulasztásánál vagy a kiskorú veszélyeztetésénél a korábbi szabályozás, az egység megállapítása a kedvezőbb, addig fenti kábítószerrel visszaéléses példában vagy például a hűtlen kezelésnél minden egyes esetben konkrétan meg kell vizsgálni, hogy egység megállapítása esetén az egybeszámítási szabályoknak mi a következménye, és hogy az ennek fényében esetlegesen megállapítható minősített eset vagy a halmazati büntetés büntetési tétele kedvezőbb. A Btk. 6. § új (3) bekezdésének alkalmazhatóságát a 2022. március 1. előtt elkövetett cselekményekre tehát minden egyes esetben külön kell vizsgálni.

11. A valóságos halmazat

A valóságos halmazat esetén az elkövető terhére egy eljárásban elbírált több bűncselekményt állapítanak meg, és halmazati büntetést szabnak ki. A valóságos halmazattal kapcsolatban tipikus esetköröket nemigen fektetett le a jogtudomány és a gyakorlat, a valóságos halmazat így negatíve határozható meg: ha többszörös tényállásszerűség esetén nem áll fenn az egység valamelyik esete (ideértve a látszólagos halmazatot is), akkor a Btk. 6. § (1) bekezdés szerinti valóságos halmazat létesül.

Valóságos például a szexuális erőszak és a személyi szabadság megsértésének anyagi halmazata (BH2004. 448.), míg az alaki halmazatuk látszólagos (lásd még a konszumpcióhoz írtakat, 13. pont). Ha a hamis vád eszközcselekménye a közokirat-hamisítás, akkor a két bűncselekmény között valóságos halmazat létesül (BH2001. 97.), tekintettel arra, hogy közöttük nincs tipikus kapcsolat, és jogi tárgyaik eltérnek egymástól. Jogtárgyaik különbözőségére és a tényállási átfedés hiányára valóságos alaki halmazatban áll a csalás és a kuruzslás bűncselekménye (BH2017. 81.).

12. A látszólagos halmazat esetkörei

A látszólagos alaki halmazat esetkörei: a specialitás, a konszumpció és a szubszidiaritás. A látszólagos anyagi halmazat esetkörei: az önállótlan részcselekmény, az összeolvadás, valamint a büntetlen eszköz-, utó- és mellékcselekmény.

13. A specialitás

A specialitás esetén két olyan törvényi tényállás találkozásáról van szó, amelyeknél a generális tényállás teljes egészében, valamennyi elemében átfogja a másik (speciális) tényállást: a törvény a generális tényállásból bizonyos ismérvek kiemelésével hozza létre a speciális tényállást. Ilyen helyzetben mindig a speciális bűncselekmény állapítandó meg, például a tartozás fedezetének elvonása helyett a csődbűncselekmény (BH2010. 207.); a kiskorú veszélyeztetésének Btk. 208. § (2) bekezdés a) pont szerinti alakzata helyett a 18 év alatti személy prostitúcióra való felhívásával megvalósuló kerítés bűntette [Btk. 200. § (2) bekezdés]; a hivatali visszaélés helyett a speciális hivatali bűncselekmények, illetve olyan egyébként közönséges bűncselekmények, amelyek minősített tettese hivatalos személy lehet (3/2007. Büntető jogegységi határozat, BH2004. 49.)

14. A konszumpció

Konszumpció esetén az átfogó törvényi tényállás elnyeli a kevesebbet akkor, ha a két törvényi tényállás találkozása szükségképpeni [például a költségvetési csalás Btk. 396. § (7) bekezdés szerinti alakzata konszumálja a Btk. 345. §-a szerinti hamis magánokirat felhasználását], rendszerinti vagy tipikus [például hamis magánokirat felhasználásával megvalósuló intellektuális közokirat-hamisítás (BH2005. 47.); a rablási erőszakkal együtt járó személyi szabadság megsértése (BH1996. 295.)]. Ilyen esetekben – bár a specialitással ellentétben az átfogó tényállás nem fedi le minden elemében a konszumált tényállást – a konszumáló tényállás büntetési tétele alkalmas arra, hogy annak keretein belül az elnyelt bűncselekményt is értékelni lehessen. A konszumpció dogmatikai indoka természetesen nem a büntetési tétel magasabb volta, hanem tényállások előzőekben írt gyakori találkozása és egymáshoz való „több-kevesebb viszonya”. Az erőszakkal vagy élet, testi épség elleni közvetlen fenyegetéssel elkövethető bűncselekményeknél [például szexuális erőszak (Btk. 197. §); rablás (Btk. 365. §)] rendezőelvként mutatható ki, hogy az erőszak alkalmazásából fakadó könnyű testi sértést e bűncselekmények konszumálják, a testi sértés minősített eseteit azonban már valódi halmazatban kell megállapítani (lásd például BH2004. 41., BH2002. 123.).

15. A szubszidiaritás

Szubszidiaritás esetén maga a Btk. rendelkezik a halmazat látszólagosságáról azáltal, hogy a bűncselekmény törvényi tényállását ún. szubszidiaritási záradékkal látja el. E záradéknak két fajtája van: a „ha súlyosabb bűncselekmény nem valósul meg”, illetve a „ha más bűncselekmény nem valósul meg” kitételek. Az első esetben a záradékolt bűncselekménynél súlyosabb büntetési tételű bűncselekmény egy cselekménnyel történő megvalósítása kizárja a szubszidiárius bűncselekmény megállapítását (például cserbenhagyás, Btk. 239. §; garázdaság, Btk. 339. §; önkényuralmi jelkép használata, Btk. 335. §). Ellenben az azonos súlyú vagy enyhébb bűncselekményeknek a záradékolt bűncselekménnyel való halmazata valóságos (vö. a garázdaság kapcsán 34/2007. BK vélemény). A szakirodalom nem említi, de álláspontunk szerint mindenképpen hangsúlyozni kell, hogy a szubszidiárius bűncselekmény csak akkor kerülhet valóságos halmazatba a tőle nem súlyosabb bűncselekménnyel, ha viszonyukban a látszólagos halmazat más esetköre nem állapítható meg (így például a 34/2007. BK véleményben tárgyalt bűncselekmények esetében). Azaz elsődlegesen a konszumpció és a specialitás elveit kell vizsgálni: a szubszidiárius bűncselekmény a tőle nem súlyosabb speciális vagy az őt konszumáló bűncselekménnyel nem kerülhet halmazatba. Ellenkező esetben a valóságos halmazat megállapítása a kétszeres értékelés tilalmába ütközne. A második esetben bármilyen más bűncselekménnyel – annak súlyosságától függetlenül – csak látszólagos halmazat jön létre, a záradékolt bűncselekmény nem állapítható meg [kényszerítés (Btk. 195. §)].

Hangsúlyozandó, hogy mindkét típusú szubszidiaritási záradék kizárólag az alaki halmazatot teszi látszólagossá, e bűncselekmények anyagi halmazatának valódiságát nem érinti (vö. BH2002. 421.). Ebből a szempontból vitatható megállapítást tesz az EBH2016. B.15., amely nem vizsgálja kellő alapossággal, hogy a kábítószer fogyasztása [Btk. 178. § (6) bekezdés] mikor áll alaki jellegű halmazati kapcsolatban a kábítószer-kereskedelem (Btk. 176. §) tényállásával, és hogy ez a kapcsolat milyen feltételek mellett alapozza meg a szubszidiaritás alkalmazását. Az elvi bírói határozat ratio decidendijéből akár az anyagi halmazati kapcsolat is kiolvasható, ezért az pontatlan és nem tartható (részletesen lásd Ignácz György: A Kúria határozata a kábítószer-fogyasztás szubszidiaritásáról. A kábítószer-kereskedelem és a kábítószer birtoklása egyes halmazati kérdései. JeMa, 2017/3. szám, 41–49. o.).

16. Az önállótlan részcselekmény

Az önállótlan részcselekmény kategóriája az egyazon elkövetőnek ugyanazon bűncselekményben való többszöri közreműködésére nyújt rendezőelvet: eszerint a jogi tárgyra in abstracto legjelentősebb támadást kell megállapítani (Nagy Ferenc: A magyar büntetőjog általános része. HVG–ORAC, Budapest, 2010, 242. o.). Így a részesi alakzatok háttérbe szorulnak a tettesi alakzatok mögött, a bűncselekmény előkészülete a későbbi stádiumok, továbbá a kísérlet a befejezett bűncselekmény mögött (például BH2004. 270., BH1997. 265., BH1994. 648., FBK1999. 13.).

17. Az összeolvadás

Az összeolvadás (beolvadás) egymással a több és a kevesebb viszonyában álló törvényi tényállások találkozásakor jöhet létre, jellemző módon akkor, ha egységes elhatározásból, azonos sértett sérelmére, szoros tér- és időbeli kapcsolatban álló bűncselekményeket követnek el. Összeolvadásra példa lehet a testi sértésbe beolvadó tettleges becsületsértés, a szexuális erőszakba beolvadó szexuális kényszerítés, vagy a rablásba beolvadó kifosztás (BH1999. 240.).

18. A büntetlen eszköz-, utó- és mellékcselekmény

A büntetlen eszköz-, utó- és mellékcselekmény esetén a bűncselekmények in abstracto találkozása olyan gyakori, hogy az alkalmazandó törvényi tényállás szankciójában értékelve van az önállóan nem minősítendő eszköz-, utó- vagy mellékcselekmény. Halmazatot kizáró jelentősége nemcsak a tényállások szükségképpeni, de akár a gyakori találkozásának is lehet (vö. Nagy Ferenc: A magyar büntetőjog általános része. HVG–ORAC, Budapest, 243. o.). Szükségképpeni eszközcselekményre a hivatali bűncselekmények köréből lásd BH2011. 125. A büntetlen utócselekmények klasszikus példái – a kétszeres értékelés tilalmára tekintettel – a büntetendő célzat realizálásával csak látszólagosan megvalósuló tényállások. Így a forgalomba hozatal célzatával hamisított pénz forgalomba hozatala a pénzhamisítás bűncselekménye (Btk. 389. §) mellett csak látszólagosan valósítja meg a csalást is (Btk. 373. §); vagy az emberi test tiltott test felhasználása érdekében elkövetett emberkereskedelemmel [Btk. 192. § (4) bekezdés] halmazatban az emberi test tiltott felhasználása nem állapítható meg (Btk. 175. §). A bírói gyakorlatban általánosan kirajzolódó elv szerint az önfeljelentés veszélye a bűnhalmazat körében – törvény feletti – elvárhatóságot kizáró okot képez, s ezért az a bűncselekmény, amelynek az elkövetésétől való tartózkodás önfeljelentést eredményezhetne (például a költségvetési csalás – Btk. 396. §), büntetlen utócselekménynek tekintendő (2/2002. Büntető jogegységi határozat, BH2011. 57., BH2011. 184.; a szakirodalomból lásd Németh György Attila: A Legfelsőbb Bíróság döntése a kiskorú veszélyeztetése és a testi sértés halmazatáról. JeMa, 2021/1. szám).

Kapcsolódó joggyakorlat

2/2018. Büntető jogegységi határozat A gyermekpornográfia halmazati minősítésének kérdéseit rendezi.

1/2016. Büntető jogegységi határozat A hűtlen kezelés természetes egységként vagy folytatólagosan elkövetett bűncselekményként való minősítését értelmezi.

3/2011. Büntető jogegységi határozat A járulékosság követelményét szigorúan értelmezve – kimondja, hogy a részes magatartása önmagában nem minősülhet folytatólagosnak, ha ugyanolyan, de a folytatólagosság egységébe nem foglalható tettesi alapcselekményekhez kapcsolódik.

3/2007. Büntető jogegységi határozat A hivatali visszaéléshez képest speciális bűncselekménynek minősíti a hivatalos személy által elkövetett személyes adattal visszaélést.

1/2007. Büntető jogegységi határozat A kábítószerrel visszaélés esetén fekteti le – többek között – a természetes egység megállapításának feltételeit.

4/2004. Büntető jogegységi határozat Az orgazdaság folytatólagos elkövetésének feltételeit állapítja meg.

2/2002. Büntető jogegységi határozat A vámorgazdaság és az adócsalás halmazatát zárja ki az elvárhatóságra mint bűnösségi elemre figyelemmel.

1/2000. Büntető jogegységi határozat A közokirat-hamisítás természetes egységének feltételeit állapítja meg.

5/1999. Büntető jogegységi határozat Az előkészületet attól függően minősíti egy- vagy többrendbelinek, hogy az elkövető célja hány bűncselekmény elkövetésére irányult.

3/1999. Büntető jogegységi határozat A kitartottságot a passzív alanyok számától függetlenül természetes egységnek minősíti.

87/2010. BK vélemény Részletes iránymutatást ad az érték-egybefoglalás feltételeiről.

43/2007. BK vélemény A folytatólagosság feltételeihez ad iránymutatást a vagyon elleni bűncselekmények körében.

42/2007. BK vélemény A lopás összetett bűncselekményi alakzatairól s ezek felbomlásáról igazít el.

39/2007. BK vélemény Az üzletszerűség esetén a hasonló jellegű bűncselekmények köréhez ad iránymutatást.

37/2007. BK vélemény Az egység és halmazat kérdéseiről rendelkezik az üzletszerűség esetén.

36/2007. BK vélemény A hamis magánokirat felhasználása folytatólagos elkövetésének feltételeit állapítja meg.

34/2007. BK vélemény A szubszidiárius garázdaság halmazati kérdéseit elemzi.

31/2007. BK vélemény Kizárja a folytatólagosság egységébe foglalt részcselekmények önálló elévülését.

Kapcsolódó jogi szabályozás

2012. évi II. törvény a szabálysértésekről, a szabálysértési eljárásról és a szabálysértési nyilvántartási rendszerről

A szándékosság

7. § Szándékosan követi el a bűncselekményt, aki cselekményének következményeit kívánja, vagy e következményekbe belenyugszik.

1. A szándékosság rendszerbeli helye

A szándékos bűncselekmény a bűnösségi forma szempontjából – a bűncselekmény Btk. 4. §-ában rögzített fogalma szerint – a bűncselekmények alaptípusa. A szándékosság fogalmának kibontása, fajtáinak meghatározása a Btk. 7. §-ában történik, értelmezéséhez azonban a 20. §-ában meghatározott tévedés – mint szándékosságot kizáró ok – szabályait is figyelembe kell venni.

2. A szándékosság tudati és akarati-érzelmi oldala

A szándékosság törvényi definíciója a szándékosság ún. akarati-érzelmi oldalára utal, ez alapján különböztetve meg az egyenes („kívánja”) és az eshetőleges („belenyugszik”) szándékot. A szándékosság dogmatikai felépítésének alapja azonban egy, a Btk. 7. §-ában nem nevesített elem, az ún. tudati oldal. A tudati oldal létére egyrészt logikai úton következtethetünk (ahhoz ugyanis, hogy az elkövető valamit kívánjon vagy valamibe belenyugodjon, az meg kell hogy jelenjen a tudatában), másrészt a szándékosságot kizáró tévedés törvényi szabályából következtethetünk vissza [Btk. 20. § (1) és (2) bekezdés]. A tévedésre vonatkozó rendelkezés alapján a szándékosság tudati oldala tovább bontható: a tények tudatára és a társadalomra veszélyesség tudatára (e bontás 1961 óta érvényesül e formájában; lásd Nagy Ferenc: A magyar büntetőjog általános része. HVG–ORAC, Budapest, 122. o.).

3. A tények tudata

A tények tudata azt jelenti, hogy az elkövető ismeri a konkrét bűncselekmény objektív tényállási elemeit megvalósító életbeli körülményeket, illetve – eredmény-bűncselekmény esetén – előre látja az eredmény bekövetkezését és az ahhoz vezető okozati összefüggést. Így például rágalmazás (Btk. 226. §) esetén a tudatnak át kell fognia az állított tény becsületcsorbításra alkalmas jellegét, illetve hogy a tényállítás a sértetten kívüli harmadik személy előtt történik, de már nem kell kiterjednie a tényállítás valóságára vagy valótlanságára, mert az nem tényállási elem (BH2000. 285.). A tényeket ugyanis abban az absztrakciós fokban kell az elkövetőnek ismernie, ahogy azok a törvényi tényállásban szerepelnek. Így a rablás (Btk. 365. §) esetén a passzív alany életkorával az elkövetőnek nem kell tisztában lennie, de a szexuális visszaélés (Btk. 198. §) esetén tudnia kell, hogy a passzív alany 14 év alatti (azokkal a tényekkel kell tisztában lennie, amelyekből a passzív alany életkorára lehet következtetni). Hűtlen kezelés esetén az elkövető tudatának át kell fognia mind a vagyonkezelői kötelezettségének megszegését, mind pedig ezzel összefüggésben a vagyoni hátrány mint eredmény bekövetkezését (BH1999. 287.). Ha a szándékos kötelességszegésen túlmenően a vagyoni hátrány bekövetkezését az elkövető már nem látta előre, a szándékosság és így a hűtlen kezelés nem állapítható meg [további feltételek esetén legfeljebb gondatlan bűncselekmény – hanyag kezelés (Btk. 377. §)]. A bűncselekmény alapesetének szándékos megvalósítása minden esetben azt felételezi, hogy az elkövető szándéka valamennyi tényállási elemre kiterjed, a szándékos bűncselekmények alapesete vegyes bűnösséggel nem követhető el (szemben a minősítő eredményt képező eredménnyel – lásd a Btk. 9. §-ához írt magyarázatot). A szándékosság kérdésében való állásfoglalás tehát mindig az adott különös részi tényállás gondos elemzését feltételezi.

4. A társadalomra veszélyesség tudata

A társadalomra veszélyesség tudata a tények tudata esetén rendszerint megállapítható, hisz a tények tudata tipikusan közvetíti az elkövető magatartása veszélyességének tudatát. A társadalomra veszélyesség tudata nem jelenti a büntetendőség tudatát, azaz az elkövetőnek nem kell tisztában lennie azzal, hogy magatartása bűncselekmény. A társadalomra veszélyesség tudata megállapítható, ha az elkövető tisztában van akár a cselekménye materiális veszélyességével, akár annak jogellenességével, akár egyébként tilalmazott voltával (Nagy Ferenc: A magyar büntetőjog általános része. HVG–ORAC, Budapest, 2010, 112. o.).

5. Az egyenes és az eshetőleges szándék

A tudati oldalra épülő akarati-érzelmi oldal szerint a magatartás következményeinek kívánása egyenes szándékot, míg az azokba való belenyugvás eshetőleges szándékot eredményez. A szándékosság e két formájának megkülönböztetése döntően az eredmény-bűncselekményeknél bír jelentőséggel, azaz hogy az elkövető a tényállásszerű eredmény bekövetkezését kívánta-e, vagy abba belenyugodott (az iránt közömbös volt). Így bár nem kívánja, de belenyugszik a fulladásos halál bekövetkezésének lehetőségébe az, aki az emberrablást úgy követi el, hogy a kisgyermek passzív alanyt összekötözve, lezárt bőröndben a kocsi csomagtartójába helyezi és száját leragasztja (BH2005. 3.). Ekkor ugyanis a halálos eredmény elmaradását a véletlenre bízza, így annak bekövetkezése vagy elmaradása iránt közömbös, ezért eshetőleges szándék állapítható meg a terhére (EBH2018. B.5.). Ellenben biztosra veszi s így kívánja a sértett halálát az, aki a sértett testére hígítót locsol, majd azt meggyújtja; ha a tüzet utóbb maga a tettes oltja el, az a kísérlettől való visszalépés körében értékelhető – amennyiben a sértett halála nem következik be –, de az egyenes ölési szándékot nem zárja ki (tévesen eshetőleges szándéknak minősíti a BH2002. 170.). Szintén kívánja a sértett halálát az, aki célzott lövéssel a sértett mellkasára (BH2003. 307.) vagy fejére (BH1998. 465.) lő, vagy aki a sértettet, annak nyakát egy övvel körkörösen leszorítva, addig fojtogatja, amíg a test el nem ernyed (BH2017. 173.). A szándék fajainak megkülönböztetése jelentőséggel bír a célzatos bűncselekmények esetén, akkor is, ha nincs eredményük [például lopás (Btk. 370. §); kényszervallatás (Btk. 303. §)], mert a célzat fogalmilag egyenes szándékot feltételez. Az eredménytől különböző más tényállási elemek esetén is elképzelhető a belenyugvás és a kívánás megkülönböztethetősége: így például a szexuális visszaélés (Btk. 198. §) esetén a tettes kifejezetten kívánhatja is, hogy a passzív alany 14 év alatti legyen, de lehet, hogy a passzív alany életkora iránt csak közömbös (Kis Norbert – Hollán Miklós: Büntetőjog I. Dialóg Campus, Budapest, 2011, 100. o.). Vagy a tettes célja lehet kifejezetten az, hogy a rágalmazást nagy nyilvánosság előtt kövesse el [Btk. 226. § (2) bekezdés b) pont], de az is előfordulhat, hogy e körülménybe pusztán belenyugszik (Nagy Ferenc: A magyar büntetőjog általános része. HVG–ORAC, Budapest, 2010, 120. o.).

Az indulati állapot vagy akár az éplélektani alapú tudatszűkület nem zárja ki sem az eshetőleges (BH2007. 1.), sem az egyenes szándékot (BH1985. 333.).

Az eshetőleges és az egyenes szándék megkülönböztetésének (a célzatos bűncselekmények kivételével) döntően a büntetéskiszabás szempontjából van jelentősége: az eshetőleges szándék – a Btk. 80. §-a értelmében mint a bűnösség foka – rendszerint enyhítő körülményt képez (56/2007. BK vélemény II/10.), ellenben az egyenes szándék általában nem értékelhető súlyosító körülményként (BH1982. 130.).

6. A sértő és a veszélyeztető szándék

Az életet, testi épséget (is) védő bűncselekmények esetén különös jelentősége van az ún. sértő, illetve veszélyeztető szándék megkülönböztetésének. A veszélyeztető szándékot feltételező bűncselekmények (például foglalkozás körében elkövetett veszélyeztetés – Btk. 165. §; közúti veszélyeztetés – Btk. 234. §) esetében az elkövető szándéka az élet, testi épség veszélyeztetésén nem terjedhet túl, azaz ezek sérelmének lehetősége az elkövető tudatában felmerül ugyan, de magát a sérelmet sem nem kívánja, s abba bele sem nyugszik. Az ún. limitált veszélyeztetési szándékon túllépő sértő szándék esetében már emberölést vagy testi sértést (annak kísérletét) kell megállapítani. A limitált veszélyeztetési szándék nem szükségszerűen, de jellemzően eshetőleges (lásd BH2011. 3., BH2010. 58., BH2022. 2.), így ilyen esetben az egyenes szándékot kell súlyosító körülményként értékelni (Nagy Ferenc: A magyar büntetőjog általános része. HVG–ORAC, Budapest, 2010, 120. o.).

Kapcsolódó joggyakorlat

41/2007. BK vélemény A szándékos veszélyeztetési bűncselekmények esetén elemzi a limitált veszélyeztetési szándék és e bűncselekmények minősített eseteiért való felelősség kérdéseit.

A gondatlanság

8. § Gondatlanságból követi el a bűncselekményt, aki előre látja cselekményének lehetséges következményeit, de könnyelműen bízik azok elmaradásában, vagy cselekménye lehetséges következményeit azért nem látja előre, mert a tőle elvárható figyelmet vagy körültekintést elmulasztja.

1. A gondatlanság rendszerbeli helye és fajtái

A szándékosságtól eltérően a gondatlanság büntetendősége – a bűncselekmény fogalmát meghatározó Btk. 4. §-ából következően – kivételes, azaz kifejezett különös részi rendelkezéshez kötött. A gondatlanság legáldefiníciójának garanciális jelentősége – többek között – abban áll, hogy a bűnösségen alapuló felelősség alapelvének megfelelően tartalmilag is meghatározza a büntetőjogi felelősség alsó határát (a hanyag gondatlanság konkrét ügybeli kizárásakor az objektív felelősség tilalmát említi BH2001. 211.).

A törvény a gondatlanságnak is két fajtáját szabályozza: a törvényhely első fordulata a tudatos gondatlanságot (luxuria), míg második fordulata a hanyag gondatlanságot (negligentia) határozza meg.

2. A tudatos gondatlanság tudati oldala

A tudatos gondatlanság esetében – szemben a szándékossággal – a törvény kifejezetten meghatározza e bűnösségi alakzat tudati oldalát: az elkövető előre látja magatartásának lehetséges következményeit. Az előrelátás foka jellemzően úgy határozható meg, hogy az elkövető reálisan lehetségesnek tartja olyan következmény bekövetkezését, amely tényállásszerűséget, s így büntetendőséget eredményezhet.

3. A tudatos gondatlanság akarati-érzelmi oldala: a „könnyelmű bizakodás”

E tudathoz való akarati-érzelmi viszonyulás a bizakodás, azaz hogy az elkövető jobban szeretné, ha e következmény nem állna be. A bizakodásnak három lehetséges foka különböztethető meg: a megalapozott, a könnyelmű és az alaptalan bizakodás. Amennyiben a bizakodás teljesen megalapozott, akkor az elkövető vétlen, így gondatlanság s büntetőjogi felelősség nem állapítható meg (Nagy Ferenc: A magyar büntetőjog általános része. HVG–ORAC, Budapest, 2010, 124. o.), hisz a következmények beállása ilyenkor a véletlenen múlik. A tudatos gondatlanságot jellemző bizakodás normatív mércéje ezzel szemben a könnyelműség, ami azt jelenti, hogy az elkövető valamilyen konkrét körülményre alapozta a bizakodását, a bizakodás nem alaptalan (Tokaji Géza: A bűncselekménytan alapjai a magyar büntetőjogban. Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, Budapest, 1984, 230. o.), így reális esélye van a következmények elmaradásának, de bekövetkezésének is. A bizakodás alapját jelentő konkrét körülmény lehet például az elkövető tapasztalata, rutinja, a szituációra vonatkozó konkrét ismerete, valamely külső körülmény, akár a sértett valamilyen tulajdonsága vagy magatartása. Így tudatos gondatlanságot alapozhat meg például a terápia időbeni megváltoztatását elmulasztó orvosnak a cukorbetegség kezelésével kapcsolatos szakismerete (BH1983. 345.); a konkrét esetben ittasan a szintén ittas sértettnek halálos sérülést okozó késdobáló egyébként adott rutinja (BH1978. 185.); vagy a társának mellkasát késsel bökdöső és életveszélyes sérülést okozó elkövetőnek a sérülést sikeresen elhárító korábbi magatartásai (BH1982. 180.); avagy hűtlen (hanyag) kezelés kapcsán a szerződő féllel való korábbi kapcsolat vagy a szerződő fél magatartása (obiter dictum BH1998. 417.).

Ellenben ha az elkövető bizakodása konkrét körülményekre nem alapozható, megalapozatlan óhaj, akkor ez már a következményekbe való belenyugvást, azaz eshetőleges szándékot jelent. A tudatos gondatlanság és az eshetőleges szándék elhatárolása a gyakorlatban az akarati-érzelmi oldal alapján történik (emberölést is megvalósító emberrabláshoz lásd EBH2004. 1009.; hűtlen kezeléshez lásd BH1998. 417.). Az elhatárolás kiemelkedő jelentőségű, hisz – többek között – a gondatlanság büntetlensége esetén egyúttal a büntetőjogi felelősség megléte vagy hiánya felőli döntést is jelent (rongálással kapcsolatban lásd BH1993. 73.).

4. A limitált veszélyeztetési szándék és a tudatos gondatlanság kapcsolata

Sajátos dogmatikai konstrukció az ún. limitált veszélyeztetési szándékkal párosuló luxuria. A limitált veszélyeztetési szándék esetén (lásd a Btk. 7. §-ához írt magyarázatot) a szándék által átfogott helyzetből kifejlődő sérelemhez fűződő viszony szükségképpen luxuria [például egy halált okozó közúti veszélyeztetés esetén – Btk. 234. § (2) bekezdés c) pont] (Tokaji Géza: A bűncselekménytan alapjai a magyar büntetőjogban. Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, Budapest, 1984, 231. o.). A veszélyeztetési szándékban adott a sérelem lehetőségének előrelátása, így mindenképpen létrejön a sértő eredményhez fűződő gondatlanság tudati oldala. Ennek megléte esetén pedig a hanyag gondatlanság megállapítása fogalmilag kizárt (e tekintetben a 41/2007. BK vélemény tévesen látja megállapíthatónak a hanyagságot is).

5. A hanyagság meghatározása

A gondatlanság másik formája a hanyagság. A hanyagság tudati oldala hiányzik: az elkövető nem látja előre magatartásának lehetséges következményeit. Ebből kifolyólag a hanyagságnak akarati-érzelmi oldala sincs. A lehetséges következmények előre nem látása akkor róható fel az elkövetőnek, ha az a tőle elvárható figyelem vagy körültekintés elmulasztására vezethető vissza; ez a hanyagság normatív mércéje. A hanyag gondtalanságért való felelősség vizsgálatakor tehát arra a kérdésre kell választ keresni, hogy ha az elkövető tanúsította volna a tőle elvárható figyelmet vagy körültekintést, akkor előre láthatta volna-e magatartásának lehetséges következményeit.

Az ún. elvárható előrelátás köre két dogmatikai elem vizsgálatával húzható meg. Ezek az objektív gondossági kötelesség és – erre épülően – a köteles gondosságra való szubjektív képesség (Nagy Ferenc: A magyar büntetőjog általános része. HVG–ORAC, Budapest, 2010, 124. o.).

6. Az objektív gondossági kötelesség

A hanyagság alapját jelentő objektív gondossági kötelesség azt jelenti, hogy azonos helyzetben az azonos társadalmi funkciót betöltő vagy azonos tevékenységet végző emberekkel (például szülő, orvos, autóbusz-vezető) szemben a jog, más írott vagy rögzült szabályok (ún. szabályozott gondossági kötelesség), illetve a társadalmi elvárások (ún. magánéletbeli gondossági kötelesség) ugyanolyan követelményeket támasztanak. Szabályozott gondossági kötelességeket találunk számos foglalkozás vagy a közlekedés területén (utóbbihoz lásd BH2010. 174., BH2001. 511.). A BH2008. 6. helyesen hangsúlyozza, hogy ha az elkövető magatartása több közlekedési bűncselekmény törvényi tényállásába is ütközni látszik, a gondossági kötelesség megszegését és az előreláthatóság kérdését tényállásonként külön-külön kell vizsgálni. A magánéletbeli gondossági kötelességeket illetően a gyakorlatban legtöbbször jelentkező helyzet a gyermekek felügyelete, gondozása. Ezzel kapcsolatban a bírói gyakorlat mára már egyértelműen kialakította a gondossági kötelességek körét és tartalmát: egyrészt a gyermek konkrét tartózkodási helyén a lehetséges veszélyforrásokat ki kell küszöbölni, illetve minimálisra szűkíteni, másrészt a gyermeket rendszeresen és ismétlődően, ámde nem megszakítás nélkül, figyelemmel kell kísérni (vö. BH2000. 236., BH2003. 308.). A judikatúrában gyakrabban megítélt élethelyzetek közül említhető még az, amikor idős, leromlott egészségi állapotú vagy ittas személyt lök el az elkövető. Ilyen személyek ellökése esetén az elkövetőnek tisztában kell lennie azzal, hogy egyensúlyérzékük, mozgáskoordinációjuk rossz lehet, ezért az esés nyomán akár halálos (koponya)sérülést is szenvedhetnek (vö. BH2000. 235.). Kellő körültekintés mellett szintén elvárható az életveszélyes vagy halálos eredmény előrelátása létfontosságú szervekre mért ütés esetében (például fej, has; utóbbihoz lásd BH2020. 194.). Előfordulhat olyan élethelyzet is, amikor a magánéletbeli gondossági kötelességek a szabályozott gondossági kötelességekkel keverednek: így amikor a terhelt a nem megfelelően leparkolt gépjármű kulcsát a három és fél éves gyermek kezébe adja, aki az autó beindításával a nem befékezett autó tolatását teszi lehetővé, és halálos balesetet okoz (BH2017. 42.).

7. A gondosságra való szubjektív képesség

A köteles gondosságra való szubjektív képesség a hanyagság objektív ismérvét az elkövetőre konkretizálja („tőle elvárható”), s felelőssége csak akkor állapítható meg, ha személyes állapota és körülményei alapján in concreto képes volt a kötelező gondosság tanúsítására (a hanyagság ezen elemének kizáráshoz lásd BH1999. 288.). A hanyagság szubjektív eleme így azonos szituációban is eltérő követelményeket támaszthat az egyes személyekkel szemben (így például egy szakképesítéssel nem rendelkező dajkával és egy óvónővel szemben – vö. BH1994. 168.).

8. A vegyes bűnösséggel létrejövő (alapeseti) gondatlan bűncselekmény

A szándékos bűncselekményekkel szemben (lásd a Btk. 7. §-ához írt magyarázatot) a gondatlan bűncselekmények úgy is megvalósulhatnak, hogy az objektív tényállási elemek egy részére (eredmény-bűncselekmény esetén tipikusan az elkövetési magatartásra) az elkövetőnek a szándékossága terjed ki. Ugyanis ha a bűncselekmény alapesetének akár csak egyetlen elemére a gondatlanság terjed ki, akkor a bűncselekményt gondatlannak kell minősíteni (ún. alapeseti vegyes bűnösség) (Tokaji Géza: A bűncselekménytan alapjai a magyar büntetőjogban. Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, Budapest, 1984, 237. o.). Ez gyakori lehet a kötelességszegéssel megvalósuló eredmény-bűncselekmények esetén (így Btk. 165. §, 234. §, 377. §), amelyeknél a szándékos elem meglétét a büntetéskiszabás során súlyosító körülményként lehet figyelembe venni. A minősített esetet érintő vegyes bűnösséghez lásd a Btk. 9. §-ához írt magyarázatot.

Kapcsolódó joggyakorlat

41/2007. BK vélemény A szándékos veszélyeztetési bűncselekmények esetén elemzi a limitált veszélyeztetési szándék és e bűncselekmények gondatlanul megvalósított minősített eseteiért való felelősség kérdéseit.

Felelősség az eredményért mint minősítő körülményért

9. § Az eredményhez, mint a bűncselekmény minősítő körülményéhez fűzött súlyosabb jogkövetkezmények akkor alkalmazhatóak, ha az elkövetőt az eredmény tekintetében legalább gondatlanság terheli.

1. A minősített eseti vegyes bűnösség alapelvi összefüggései

A Btk. 9. §-a az ún. szándékon túl bekövetkező eredményért való (praeterintentionalis) felelősség kérdését konkretizálja a bűnösségen alapuló felelősség alkotmányos elvének megfelelően. E törvényhelyben rögzített elv a Magyar Népköztársaság Büntető Törvénykönyvéről szóló 1961. évi V. törvény óta érvényesül, korábban ugyanis a minősítő eredmény vétlen előidézéséért is felelősségre volt vonható az elkövető (Nagy Ferenc: A magyar büntetőjog általános része. HVG–ORAC, Budapest, 2010, 54. o.). Ezt a Btk. 9. §-a és az 1978-as Btk. 15. §-ára épülő bírói gyakorlat már nem engedi meg (a hanyagság hiányában a halált okozó testi sértésért való felelősség kizárásához lásd BH1981. 435., BH1983. 344.).

2. A szoros értelemben vett vegyes bűnösség

Úgynevezett szoros értelemben vett vegyes bűnösségű bűncselekményekről akkor beszélünk, ha a szándékos bűncselekmény minősítő körülménye eredmény, amelyre az elkövetőnek csak a gondatlansága terjed ki (Tokaji Géza: A bűncselekménytan alapjai a magyar büntetőjogban. Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, Budapest, 1984, 239. o.). A Btk. 9. §-a ilyen esetekben lehetővé teszi a minősített esetre előírt súlyosabb jogkövetkezmények alkalmazását. Így például jelentős érdeksérelmet okozó rágalmazás [Btk. 226. § (2) bekezdés c) pont] vagy magántitok megsértése esetén [Btk. 223. § (2) bekezdés]. E bűncselekmények tehát akár tisztán szándékosan, akár vegyes bűnösséggel elkövethetők. A bűnösség eltérő fokát a büntetés kiszabása körében lehet értékelni [vö. Btk. 80. § (1) bekezdés].

3. A szükségképpeni vegyes bűnösség

Vannak olyan bűncselekmények is, amelyek másként, mint vegyes bűnösséggel, nem valósíthatók meg (ún. szükségképpeni vegyes bűnösség). Ez akkor fordul elő, ha a szándékos bűncselekmény minősítő körülménye a testi sértés vagy a halál [például halált okozó testi sértés, Btk. 164. § (8) bekezdés; súlyos testi sértést okozó közúti veszélyeztetés, Btk. 234. § (2) bekezdés a) pont]. Az ezekre kiterjedő szándék esetén ugyanis már testi sértést vagy emberölést kell megállapítani (az elhatároláshoz lásd 3/2013. Büntető jogegységi határozat I/1. pont; 41/2007. BK vélemény; továbbá BH2001. 257., BH1998. 573.; BH1997. 511.).

4. A 9. § alkalmazásának kizárása

A Btk. 9. §-ából ugyanakkor – a contrario – az is következik, hogy a minősített esethez fűzött súlyosabb jogkövetkezmények gondatlanság esetén nem alkalmazhatók akkor, ha a minősítő körülmény nem eredmény, hanem egyéb objektív tényállási elem. Így nincs helye fegyveresen elkövetett magánlaksértés megállapításának [Btk. 221. § (2) bekezdés b) pont], ha az elkövető hanyagságból a táskájában magánál felejtette a szolgálati lőfegyverét, s így követi el a magánlaksértést.

Kapcsolódó joggyakorlat

11/1992. (III. 5.) AB határozat Deklarálja – többek között – a bűnösségen alapuló felelősség elvét.

3/2013. Büntető jogegységi határozat az élet és testi épség büntetőjogi védelméről

41/2007. BK vélemény A szándékos veszélyeztetési bűncselekmények esetén elemzi a limitált veszélyeztetési szándék és e bűncselekmények gondatlanul megvalósított minősített eseteiért való felelősség kérdéseit.

A kísérlet

10. § (1) Kísérlet miatt büntetendő, aki a szándékos bűncselekmény elkövetését megkezdi, de nem fejezi be.

(2) A kísérletre a befejezett bűncselekmény büntetési tételét kell alkalmazni.

(3) A büntetést korlátlanul enyhíteni vagy mellőzni is lehet, ha a kísérletet alkalmatlan tárgyon, alkalmatlan eszközzel vagy alkalmatlan módon követik el.

(4) Nem büntethető kísérlet miatt,

a) akinek önkéntes elállása folytán marad el a bűncselekmény befejezése, vagy

b) aki az eredmény bekövetkezését önként elhárítja.

(5) Ha a (4) bekezdésben meghatározott esetben a kísérlet már önmagában is megvalósít más bűncselekményt, az elkövető e bűncselekmény miatt büntethető.

1. A bűncselekmény stádiumai

A Btk. 10. § (1) bekezdése a kísérlet fogalmát határozza meg, s e törvényi rendelkezés az 1978-as Btk. hatálybalépése óta nem változott, azt a hatályos törvény is változatlan formában tartalmazza. A szándékos bűncselekmény megvalósulási szakaszai (stádiumai) a következők: előkészület (Btk. 11. §), kísérlet (Btk. 10. §), befejezettség és bevégzettség. A gondatlan bűncselekménynek csak befejezett (és egyben bevégzett) alakzata van. A magyar büntetőjog a stádiumok megkülönböztetéséhez a formál-objektív teóriát veszi alapul, azaz az elkövető magatartásának a törvényi tényálláshoz való viszonyát vizsgálja. Eszerint az előkészület kívül marad a különös részi tényállás keretein, a tettesi magatartás a kísérlettel lép a törvényi tényállás körébe, a befejezettséget a törvényi tényállás valamennyi elemének maradéktalan megvalósítása jellemzi, míg a bevégzettségre a jogi tárgy elleni támadás végleges megszűnése jellemző.

2. A befejezettség és a bevégzettség szétválása

A befejezettség és a bevégzettség kategóriáit a Btk. nem definiálja, de esetleges szétválásukhoz (például tartós bűncselekményeknél, mint az emberrablás vagy a személyi szabadság megsértése) több dogmatikai következmény is kapcsolható (Nagy Ferenc: A magyar büntetőjog általános része. HVG–ORAC, Budapest, 2010, 205–206. o.). Így:

– a jogos védelmi helyzet a befejezettség után is keletkezhet, és a bevégzettségig fennáll (Btk. 22. §) (például BH1997. 512.);

– a bűncselekmény minősítő körülménye az alapeset befejezettségét követően is, egészen a bevégzettségig kifejthető (például BH1997. 5.);

– az elévülési idő kezdőpontja nem a befejezettség, hanem a jogellenes állapot megszűnése [Btk. 27. § d) pont];

– társtettesség és bűnsegély a befejezetté válást követően, a bevégzettségig kifejthető;

– a magánindítvány előterjesztésére nyitva álló határidő a bevégzettségtől nyílik meg [például magánlaksértés esetén (Btk. 221. §)].

3. A kísérlet objektív oldala

A kísérlet fogalmát a Btk. meglehetősen pontatlanul határozza meg: a bűncselekmény elkövetése megkezdésének több különböző értelmezése is adható. A magyar bírósági gyakorlat és a jogirodalom az elkövetés megkezdését akként értelmezi, hogy a tettes megkezdi a tényállásszerű elkövetési magatartás kifejtését (Tokaji Géza: A bűncselekménytan alapjai a magyar büntetőjogban. Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, Budapest, 1984, 311. o.; Nagy Ferenc: A magyar büntetőjog általános része. HVG–ORAC, Budapest, 2010, 196–197. o.). Érdemes e meghatározást annyiban pontosítani, hogy a tettes az objektív tényálláshoz tartozó elkövetési mód kifejtésének megkezdésével is kísérletet valósít meg, akkor is, ha magát az elkövetési magatartást még nem kezdte meg (például dolog elleni erőszakkal elkövetett lopás kísérlete esetén, vö. BH1989. 137., EBH2000. 290.), ilyen esetben viszont az elkövetési mód kifejtésének megkezdése feltétlenül szükséges ahhoz, hogy a cselekmény kísérleti szakba lépjen; ennek hiányában – adott esetben büntetlen – előkészület valósulhat csak meg (BH2017. 257.). A kísérlet megállapítása így mindig az adott törvényi tényállás gondos elemzését teszi szükségessé (az előkészülettől való elhatároláshoz lásd például BH2006. 72., BH1999. 398., BH1997. 319., BH2020. 164.). A kísérlet alsó határa tehát az objektív tényállás körébe illeszkedő magatartás, míg felső határa a törvényi tényállás teljes megvalósítása, azaz a befejezettség.

Problémát jelent az objektív tényállásszerűség mint elhatárolási elv alkalmazása a nyitott törvényi tényállások esetén, mivel ezeknél a jogalkotó nem írja körül pontosan az elkövetési magatartást, hanem az eredményt okozatosan előidéző bármilyen tevékenység vagy azt meg nem akadályozó mulasztás tényállásszerű lehet (Nagy Ferenc: A magyar büntetőjog általános része. HVG–ORAC, Budapest, 2010, 208. o.). Ilyenkor kisegítő elvként a jogalkalmazónak – az összes körülményt és a konkrét elkövetési módot mérlegelve – azt kell vizsgálnia, hogy a jogi tárgyat fenyegető veszély foka eléri-e a kísérlethez szükséges szintet (Tokaji Géza: A bűncselekménytan alapjai a magyar büntetőjogban. Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, Budapest, 1984, 313. o.; például BH2006. 72., BH2010. 57.). Részletesen lásd a Btk. 160. §-ához és 164. §-ához fűzött magyarázatot.

4. A kísérlet kizártsága

Egyes esetekben – a Btk. 10. §-ából következően – fogalmilag kizárt a kísérlet lehetősége (vö. Nagy Ferenc: A magyar büntetőjog általános része. HVG–ORAC, Budapest, 2010, 197–198. o.):

– a gondatlan bűncselekmények esetén;

– olyan szoros értelemben vett vegyes bűnösségű bűncselekmény esetén, ahol a minősítő sértő eredmény az alapeset eredményére épül (például halált okozó testi sértés);

– előkészület esetén (hiszen az fogalmilag a törvényi tényálláson kívül marad);

– részesség esetén (hiszen azt fogalmilag a törvényi tényálláson kívüli közreműködés jellemzi);

– tiszta mulasztásos bűncselekmény esetén (hiszen a mulasztás megtörténtével rögtön befejezetté is válik) (például BH1982. 496.).

A kísérlet különböző fajtái közül dogmatikai jelentősége a teljes és a nem teljes kísérlet megkülönböztetésének van [erről részletesen lásd a Btk. 10. § (4) bekezdéséhez írtakat]. A bírói gyakorlat – a büntetéskiszabás szempontjából – megkülönböztet közeli és távoli kísérletet is (például BH2001. 3., BH1981. 85.).

5. A kísérlet szubjektív oldala

A kísérlet szubjektív oldala azonos a befejezett bűncselekményével: ha a bűncselekményi tényállás célzatot vagy motívumot tartalmaz, akkor ennek már kísérlet esetén is fenn kell állnia, ha pedig a bűncselekmény eshetőleges szándékkal is elkövethető, akkor ez elegendő a kísérlethez is. A bírói gyakorlat – a tettes szándékára figyelemmel – a súlyosabb bűncselekmény kísérletét állapítja meg akkor, ha a tettes szándéka annak elkövetésére irányult, de csak egy enyhébb bűncselekmény jutott a befejezettség szakaszába (például testi sértésnél a sérülés vagy betegség milyenségére, vagy lopás esetén az idegen dolog értékére kiterjedő szándék vizsgálata alapján – lásd BH2020. 257., BH2005. 307., BH2001. 256., BH1999. 1.). Ezen az elven alapul a 4/1998. Büntető jogegységi határozat is.

6. A kísérlet büntetendősége

A kísérlet fogalmának objektív meghatározásához képest szubjektivista felfogás tükröződik abban, hogy a Btk. 10. § (2) bekezdése valamennyi szándékos bűncselekmény kísérletét bünteti, és a befejezett bűncselekmény büntetési tételének alkalmazását írja elő, tehát az elkövető bűnös szándékára tekintettel nem tesz különbséget a kísérlet és a befejezett bűncselekmény büntetendősége között (vö. Nagy Ferenc: A magyar büntetőjog általános része. HVG–ORAC, Budapest, 2010, 194. o.). A kísérlet tehát – szemben az előkészülettel – általánosan büntetendő. Ugyanakkor a bírói gyakorlat a kísérletet enyhítő körülménynek tekinti (56/2007. BK vélemény III/1.), sőt a törvény lehetőséget ad a büntetés kétfokú enyhítésére is [Btk. 82. § (4) bekezdés]. Mindez megfelelő keretet nyújt a kísérleti cselekmények in concreto, megfelelően individualizált elbírálására.

7. Az alkalmatlan kísérlet meghatározása

A Btk. 10. § (3) bekezdés az alkalmatlan kísérletnek három különböző formáját ismeri: alkalmatlan tárgyon, alkalmatlan eszközzel és alkalmatlan módon elkövetett kísérlet. Az alkalmatlan kísérlet nem más, mint fordított irányú ténybeli tévedés, azaz a tettes a tárgyat, az eszközt vagy a módot az elkövetésre alkalmasnak tartja, holott az valójában – már a kísérleti szakba jutást megelőzően – alkalmatlan (Tokaji Géza: A bűncselekménytan alapjai a magyar büntetőjogban. Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, Budapest, 1984, 318. o.).

Az alkalmatlan kísérlet sem a bűncselekményi jelleget nem zárja ki (azt a Btk. speciális rendelkezése minősíti bűncselekménnyé), és büntethetőségének másodlagos akadály sem állja útját; ehelyett a büntetés korlátlan enyhítésére vagy mellőzésére ad a törvény lehetőséget.

8. Az abszolúte alkalmatlan kísérlet

Ezzel szemben az ún. abszolúte alkalmatlan eszközzel (azaz olyan eszközzel, amely soha, semmilyen körülmények között nem alkalmas a tényállás megvalósítására) elkövetett kísérletet a bírói gyakorlat régebb óta – társadalomra veszélyesség hiányában – nem tekinti bűncselekménynek (BH1977. 522., obiter dictum BH2007. 177.). Újabban pedig az abszolúte alkalmatlan tárgyon elkövetett kísérletet sem tekinti – az elkövetési tárgy mint tényállási elem hiánya miatt – bűncselekménynek (halva született gyermek ellátatlanul hagyásával kapcsolatban lásd EBH2012. B.4). Az abszolúte alkalmatlan kísérlettel kapcsolatos irodalmi álláspontok egyrészről – az újabb bírói gyakorlattal egyezően – a bűncselekmény törvényi fogalmának elsődlegességét ismerik el [Lőrinczy Judit: Az alkalmatlan kísérlet a magyar büntetőjogban. In Szomora Zsolt (szerk.): Tudományos Diákköri Szemle. Szegedi Tudományegyetem, Állam- és Jogtudományi Kar, Szeged, 2006, 453. o.], míg mások ezt vitatják (Kis Norbert – Hollán Miklós: Büntetőjog I. Dialóg Campus, Budapest, 2011, 145. o.).

9. A relatíve alkalmatlan kísérlet

Míg a bírói gyakorlat az abszolúte alkalmatlan kísérletet kizárja a Btk. 10. § (3) bekezdésből, addig a relatíve alkalmatlan kísérlet hatókörét régtől fogva tágan értelmezi: az alkalmasságot mindig a konkrét elkövetés adottságait figyelembe véve kell vizsgálni (például BH1986. 87.). E szemlélet mentén a judikatúra azokat az eseteket is többnyire alkalmatlan eszközzel elkövetett kísérletnek tekinti, amikor az eszköz alkalmas lett volna, de azt in concreto nem alkalmas módon használták (árammal való ölési kísérlethez lásd BH1991. 92., BH2007. 325.; csavarhúzó-használathoz lásd BH2007. 177.). Az alkalmatlan kísérlet körének – egyébként indokolatlan – tágítását pedig azzal ellensúlyozza, hogy a büntetés mellőzésére sosem kerül sor, vagy adott esetben kifejezetten súlyos büntetés kiszabására is sor kerülhet (például a BH2007. 325. szerinti jogesetben nyolcévi szabadságvesztést szabtak ki). Az alkalmatlan kísérlet hatókörének tágra nyitása és komolyabb szankciók kiszabása valójában kiüresíti a Btk. 10. § (3) bekezdését, és összemossa a határokat a kísérlet és annak alkalmatlan formája között. Ezt a tendenciát sajnálatos módon erősítette az 1978-as Btk. 2009. évi módosítása, amely törvényerőre emelte a bírói gyakorlatban korábban megjelenő alkalmatlan módon elkövetett kísérlet típusát. Ezt a megoldást a hatályos Btk. változatlanul átvette. A kategóriák aggályos összemosását kitűnően szemléltetik azok a fent említett bírói döntések, amelyek az ölésre alkalmas eszköz (az idézett BH-k szerinti csavarhúzó vagy áram) használatának módját annak kiemelése mellett minősítik alkalmatlannak, hogy a halálhoz vezető okfolyamat megindulása csak a véletlen folytán maradt el. A véletlen elmaradás az „alkalmas” kísérlet jellemzője, míg az alkalmatlan kísérletet eleve alkalmatlanság jellemzi (s ez lehet indoka enyhébb szankcionálásának).

Nem tekinthető alkalmatlan kísérletnek az ún. „ott nem lévő elkövetési tárgy” esete, amikor is a lopási vagy rablási cselekmény megkezdése után derül ki a tettes számára, hogy az elvenni kívánt elkövetési tárgy nincs a helyszínen (BH1995. 84., EBH2000. 290.).

10. Az alkalmatlan kísérlethez kapcsolt maradék-bűncselekmény dekriminalizálása

Az alkalmatlan kísérlet esetén az 1978-as Btk. szerint büntetendő volt az ún. maradék-bűncselekmény megvalósítása (befejezett stádiumban). A korábbi törvény 17. § (4) bekezdésében foglalt törvényi rendelkezés ellentmondásos és aggályos volt, mert míg a (2) bekezdés az alkalmatlan kísérlet büntetendőségét mondta ki, addig a (4) bekezdés egyazon cselekménnyel megvalósított maradékcselekményért is büntetőjogi felelősséget statuált, valójában kétszer büntetve az elkövetőt. Az ellentmondásos törvényi rendelkezés a bírói gyakorlat számára is problémát teremtett (zavaros indokolások a BH2004. 351. és BH2004. 497. határozatokban). Ezt a helyzetet megoldotta a hatályos kódex azzal, hogy alkalmatlan kísérlet esetén a maradék-bűncselekmény már nem büntetendő [vö. Btk. 10. § (5) bekezdés]. E dekriminalizációs rendelkezés a Btk. visszaható hatályú alkalmazását követeli meg.

11. A kísérlettől való önkéntes visszalépés rendszerbeli helye

A Btk. 10. § (4) bekezdése szerinti kísérlettől való önkéntes visszalépés – dogmatikai karakterét tekintve – büntethetőséget megszüntető ok, s mint ilyen, az elkövető személyéhez tapad, másik elkövetőre nem hat ki (BH1997. 566.). Az önkéntes visszalépés biztosításának kriminálpolitikai indoka szerint nagyobb érdek fűződik a bűncselekmény befejezettségének megakadályozásához, mint a tettes minden körülmények közötti megbüntetéséhez.

12. Az önkéntes visszalépés formái: az elállás és az eredményelhárítás

Az önkéntes visszalépésről szóló rendelkezésnek objektív és szubjektív oldala van (vö. Kis Norbert – Hollán Miklós: Büntetőjog I. Dialóg Campus, Budapest, 2011, 146. o.). Objektív oldalon a Btk. különbséget tesz elállás és eredményelhárítás között:

A Btk. 10. § (4) bekezdés a) pont szerinti önkéntes elállás az ún. nem teljes (elkövetési magatartású) kísérlet esetén biztosít büntetlenséget. A nem teljes kísérlet lényege, hogy a tettes az elkövetési magatartást csak részben fejti ki. Ez tipikus lehet konjunktív elkövetési magatartással rendelkező bűncselekmények (például szexuális erőszak, rablás) esetén. Ilyenkor az elkövetési magatartás folytatásával való felhagyás, pusztán passzív magatartás elegendő a befejezettség elmaradásához, s így a büntetlenség biztosításához.

A Btk. 10. § (4) bekezdés b) pont szerinti önkéntes eredményelhárítás az ún. teljes (elkövetési magatartású) kísérlet esetén szükséges a visszalépéshez. Teljes kísérlete fogalmilag csak eredmény-bűncselekményeknek lehet, hiszen e kísérleti típus az elkövetési magatartás teljes megvalósulását, de az eredmény elmaradását feltételezi. Eredmény-bűncselekményeknek így mind teljes, mind nem teljes kísérlete lehet (zsarolás esetén ezek szemléletes elhatárolásához lásd 4/2002. Büntető jogegységi határozat, BH2009. 344., BH2015. 124.). Mivel a tettes az elkövetési magatartást teljes egészében kifejtette, ezért aktív magatartással kell az eredmény bekövetkezését megakadályoznia. Az eredményelhárítás feltétele, hogy az elkövető indítsa meg az eredmény elmaradásához vezető okfolyamatot [az elhárításhoz más személy segítségét is igénybe veheti (BH2005. 271., BH1996. 236.)], valamint ennek nyomán az eredmény bekövetkezése elmaradjon, azaz az elhárítás sikeres legyen. Az elhárításra való sikertelen törekvés a büntethetőséget nem szünteti meg, a büntetés kiszabása során viszont enyhítő körülmény lehet.

13. Az önkéntes visszalépés objektív kizártsága

Bizonyos esetekben – objektív okoknál fogva – kizárt a kísérlettől való visszalépés (ún. meghiúsult kísérlet – az elnevezéshez lásd Nagy Ferenc: A magyar büntetőjog általános része. HVG–ORAC, Budapest, 2010, 198. o.). Ez jellemző lehet eredmény-bűncselekmények nem teljes kísérleténél, ahol az elkövetési magatartás a kísérlet szakába lépett, de in concreto valójában nem volt alkalmas a tényállásszerű eredmény előidézésére. Az eredményhez közvetlenül vezető, szűk értelemben vett okfolyamat megindulásának hiányában pedig nincs mit elhárítani (vö. EBH2008. 1756., BH2010. 57.), viszont a bűncselekmény befejezetté sem válhat (például a tettes célzott lövése elhúz a sértett feje mellett, a tettes pedig nem ad le ismételt lövést). A védői praxisban gyakori ilyen esetekben – az elkövetési magtartással való felhagyásra utalással – az önkéntes visszalépésre hivatkozás, ami azonban nem foghat helyt (például BH1997. 2.).

14. A visszalépés szubjektív oldala; az önkéntesség értelmezése

Az önkéntes visszalépés szubjektív eleme egyrészt a végleges tervfeladás, amelynek a külső körülményekből ki kell tűnnie, de azt nem kell a sértett tudomására hozni (például BH2006. 277., EBH2001. 400., 4/2002. Büntető jogegységi határozat). Másik szubjektív eleme pedig az önkéntesség, azaz hogy az elkövető döntően saját akaratelhatározásából lép vissza a bűncselekmény elkövetésétől, s bár tudná folytatni az elkövetést, de az már nem áll szándékában. Az önkéntességet kizárja, ha az elkövető valamilyen akadályozó tényező (például a sértetti védekezés, sértett egyéb zavaró magatartása, az elkövetés helyszínére való bejutás sikertelensége vagy leleplezés) következtében nem tudja a cselekményt befejezni (például BH2004. 271., BH2004. 306., BH2011. 1., BH2014. 36., BH2019. 66., BH2021. 246.). Az akadályozó tényezőnek nem kell leküzdhetetlen akadályt képeznie, elegendő, ha az elkövetést megnehezíti, megzavarja (vö. BH2013. 324.). Ugyanakkor – objektív akadály hiányában – nem zárja ki az önkéntességet, ha a tettes a sértett kérlelésére vagy a sértettet megsajnálva hagy fel az elkövetéssel.

15. Az önkéntes visszalépéshez kapcsolt maradék-bűncselekmény

A kísérlettől való önkéntes visszalépés csak az adott bűncselekmény kísérlete miatti büntethetőséget szünteti meg, a Btk. 10. § (5) bekezdés alapján az elkövető az ún. maradék-bűncselekményért büntetendő [például teljes ölési kísérlet elhárítása esetén életveszélyt okozó testi sértésért (BH2003. 98.)]. A maradék-bűncselekmény kizárólag befejezett stádiumú lehet, amelytől már nem lehet visszalépni.

Kapcsolódó joggyakorlat

4/2002. Büntető jogegységi határozat A zsarolás nem teljes kísérlete addig terjed, amíg a passzív alany nem kezdi meg a kényszerítésnek megfelelő magatartás (tevés, nem tevés, tűrés) kifejtését; ennek megtörténtéig önkéntes elállásnak van helye.

4/1998. Büntető jogegységi határozat Ha a tettes a lopás elkövetési tárgyát az annak megőrzésére vagy védelmére szolgáló készülékkel együtt veszi el, a súlyosabban minősülő dolog elleni erőszakkal elkövetett lopás kísérletét követi el mindaddig, amíg a zárat fel nem töri.

Az előkészület

11. § (1) Ha e törvény külön elrendeli, előkészület miatt büntetendő, aki a bűncselekmény elkövetése céljából az ehhez szükséges vagy ezt könnyítő feltételeket biztosítja, az elkövetésre felhív, ajánlkozik, vállalkozik, vagy a közös elkövetésben megállapodik.

(2) Nem büntethető előkészület miatt,

a) akinek önkéntes elállása folytán marad el a bűncselekmény elkövetésének megkezdése,

b) aki az elkövetés elhárítása céljából korábbi felhívását, ajánlkozását, vállalkozását visszavonja, vagy arra törekszik, hogy a többi közreműködő az elkövetéstől elálljon, feltéve, hogy a bűncselekmény elkövetésének megkezdése bármely okból elmarad, vagy

c) aki az előkészületet a hatóságnál a bűncselekmény elkövetésének megkezdése előtt feljelenti.

(3) Ha a (2) bekezdésben meghatározott esetben az előkészület már önmagában is megvalósít más bűncselekményt, az elkövető e bűncselekmény miatt büntethető.

1. Az előkészület a Btk.-ban

Az előkészület törvényi fogalma a 1978. évi Btk. hatálybalépése óta és a 2012. évi kódexben is változatlan. Az azonban lényeges változás, hogy míg az 1978-as Btk. eredeti állapotában mindössze 11 bűncselekmény előkészülete volt büntetendő, addig a jelenleg hatályos törvényben már több mint 50 büntetendő előkészületi alakzat található. A szándékos bűncselekmény legkorábbi stádiumát érintően erőteljes kriminalizációs folyamat tapasztalható.

2. Az előkészület fogalmi elemei

Az előkészület Btk. 11. § (1) bekezdés szerinti fogalmának három eleme különböztethető meg: a büntetni rendeltség, az előkészületi magatartások és a célzatosság.

3. Az előkészület büntetendősége

Míg a kísérlet általánosan büntetendő, addig az előkészület kivételesen, csak akkor, ha a törvény különös része az adott bűncselekmény vonatkozásában büntetni rendeli. A büntetni rendelés különböző módokon történhet (vö. Nagy Ferenc: A magyar büntetőjog általános része. HVG–ORAC, Budapest, 2010, 195. o.). Ha a Btk. a különös részi tényálláshoz kapcsoltan az „előkészület” szót használja, akkor ezzel visszautal a Btk. 11. §-ra, és valamennyi előkészületi magatartást büntetni rendeli (általában – de nem kivétel nélkül – súlyos bűncselekmények, például emberölés, emberrablás, közveszély okozása esetén). Előfordul, hogy a törvény nem valamennyi, hanem csak egyes előkészületi magatartásokat büntet [például a szexuális erőszak elkövetéséhez szükséges vagy azt könnyítő feltételek biztosítását, Btk. 197. § (5) bekezdés; a pénzmosás elkövetésében való megállapodást, a 2021. január 1. előtt hatályban volt Btk. 399. § (5) bekezdés]. Végül léteznek ún. sui generis előkészületi bűncselekmények, amikor is a Btk. tartalmilag előkészületi jellegű magatartásokat befejezett, önálló bűncselekményként büntet [klasszikus példája a hamis tanúzásra felhívás, Btk. 276. §; újabb példa a tizennyolcadik évét be nem töltött személy bűncselekmény elkövetésére való felajánlása, Btk. 208. § (2) bekezdés].

Újabban a Btk.-ban a büntetendő előkészületnek sajátos, rendszeridegen alakzatai is megtalálhatók, szintén sui generis bűncselekmény formájában. Ilyen például a terrorizmus finanszírozásának Btk. 318/A. §-ában szabályozott alakzata, amelynek különböző fordulatai beleilleszthetők a 11. § szerinti előkészület generális fogalmába (jellemzően a szükséges vagy könnyítő feltételek biztosításába). E rendszeridegen alakzat komoly belső ellentmondást hoz létre a Btk.-n belül, hiszen a 318/A. § (2) bekezdésében felsorolt terror jellegű bűncselekmények többségének az előkészülete egyébként is büntetendő, ráadásul több esetben súlyosabban, mint a terrorizmus finanszírozásához kapcsolt büntetési tétel (például az emberölés esetén). Így – a nemzetközi jogalkotási kötelezettségből fakadó ratio legisszel ellentétben – terror jellegű alapcselekmény esetén akkor is e speciális tényállást kell alkalmazni, ha annak büntetési tétele enyhébb, mint a hagyományos előkészületi alakzaté.

4. Az előkészület objektív oldala: az előkészületi magatartások

Az előkészület objektív oldalát képezi a törvényben felsorolt öt magatartás. E magatartásokkal az elkövető már a külvilágban megnyilvánuló cselekményt fejt ki, de még nem valósít meg kísérletet. Az előkészületi magatartások felső határát a különös részi törvényi tényállások képezik. Az előkészület és a kísérlet pontos elhatárolása azért is elemi fontosságú, mert a bűncselekmények többségénél az előkészület büntetlen (például BH1995. 550., BH2008. 262., BH2017. 257.) Az általános előkészületi magatartás (egyfajta generálklauzula) az elkövetéshez szükséges feltételek vagy eszközök biztosítása (például eszközök beszerzése, az elkövetés helyének előzetes biztosítása stb.). A felhívás, az ajánlkozás és a vállalkozás egyoldalú nyilatkozatok (felhíváshoz lásd BH2000. 2.; vállalkozáshoz lásd BH2000. 333., BH2016. 294.; az elkövetésre irányuló – kellően konkrét és komoly – szándék kinyilvánítása az erre irányuló felhívás hiányában is vállalkozást valósít meg, lásd 3/2019. Büntető jogegységi határozat). A felhívás a felbujtás előzménye lehet, felbujtássá akkor válik, ha a felhívott személy a kísérlet szakaszába juttatja a bűncselekményt. A közös elkövetésben megállapodás során az elkövetők megállapodnak abban, hogy a célzott bűncselekmény elkövetéséhez további, akár tettesi, akár részesi magatartásokkal hozzájárulnak (Hollán Miklós: A bűncselekmény közös elkövetésében való megállapodás a magyar büntetőjogban [online]. Jogelméleti Szemle, 2006/3. szám, [2006. 09. 21.], http://jesz.ajk.elte.hu/hollan27.html).

A bírói gyakorlat az előkészületi magatartásokat – megfelelő megszorító értelmezéssel – akkor tekinti büntetendőnek, ha azok komolyak, konkrétak és közvetlenül az elkövetés megkezdésére irányulnak (BH2006. 40., EBH2010. 2207., lényegében így 3/2019. Büntető jogegységi határozat). E kisegítő elv alkalmazásával az előkészület büntetendőségének alsó határa jelölhető ki. A BH2015. 322. alapján úgy látszik, mintha a Kúria e követelményeket lazítani kezdte volna, és az előkészülethez elegendőnek tartaná azt is, ha az egyébként komoly és konkrét magatartások az elkövetés feltételeit akár közvetetten elősegítik. A BH ratio decidendije ugyanakkor téves. A konkrét ügyben a tettes komoly ölési – tömegmészárlási – szándékára versei és egyéb nyilatkozatai engedtek következtetni, az ölési cselekmény közvetlen lehetővé tételére pedig aggálytalanul lehet(ett volna) következtetést levonni abból a tényből, hogy a terhelt lőfegyvert vásárolt, és bejárt arra az egyetemre, ahol a tömegmészárlását elkövetni szándékozta. Azt így bármikor megtehette volna. Cselekménye tehát a korábbi gyakorlat szerinti a közvetlenség feltételét is kielégíti. A Kúriának a közvetlenség-közvetettség kérdésével kapcsolatos hibás mérlegelése vezetett rossz dogmatikai tétel – konkrét ügyben ráadásul szükségtelen – megfogalmazásához. A szakirodalom nem foglalkozik az előkészület büntetendőségének alkotmányos követelményeivel, éppen azért tartjuk fontosnak megjegyezni, hogy az alkotmányos szükségesség-arányossági tesztből [Alaptörvény I. cikk (3) bekezdés] a Btk. 11. §-ának a komolyságot, konkrétságot és közvetlenséget megkövetelő alkotmánykonform értelmezése következik. A közvetett elkövetési lehetőség elegendőnek tételezése nem biztos, hogy kiállná az alkotmányosság próbáját.

Annak érdekében, hogy a büntetendőség előrehozatala ne lehessen parttalan, a közvetlenség követelményének értelmezése különösen fontos az általános előkészületi magatartás, azaz a szükséges vagy könnyítő feltételek biztosításának értelmezésénél. Ebből a szempontból jelent újabb – obiter dictum – adalékot a BH2020. 32. határozat. Ennek értelmében a sértett beazonosítását lehetővé tévő fényképfelvétel elkészítése az általános előkészületi magatartást megvalósítja, azonban a fényképfelvétel elkészítését segítő egyéb magatartás közvetlenül már nem, csupán közvetett módon, áttételesen biztosíthatja a bűncselekmény elkövetésének feltételét. A feltételbiztosítás mint előkészületi magatartás könnyítő feltételeinek a biztosítása önmagában nem tekinthető előkészületnek, és ezért a büntetőjogi felelősség megalapozására nem alkalmas. Ugyanígy nem előkészületi magatartás például a bűncselekmény elkövetésére való felhívás vagy vállalkozás verbális támogatása: az előkészülethez nyújtott pszichikai bűnsegély fogalmilag kizárt.

5. Az előkészület szubjektív oldala

Az előkészület szubjektív oldalát a befejezett bűncselekmény elkövetésére irányuló célzatosság, tehát egyenes szándék jellemzi. E célzatnak kiemelt szerepe van a generális előkészületi magatartásnak (a szükséges feltételek biztosításának) a büntetlen, neutrális magatartásoktól való megkülönböztetésében (például kés vagy patkányméreg beszerzése esetén). A célzat és az előkészületi cselekmény irányultságának precíz vizsgálatához lásd BH1990. 368. A célzatnak szerepe van az előkészület rendbeliségének megállapításánál is (5/1999. Büntető jogegységi határozat).

Mivel az előkészületnek konstitutív eleme a célzat, aggályos, hogy a Btk. tartalmaz olyan sui generis előkészületi tényállásokat, amelyek célzat nélküliek (például Btk. 390. § szerinti pénzhamisítás elősegítése). Jogirodalmi nézet szerint – alkotmányossági szempontokat követő megszorító értelmezéssel – e tényállásokba bele kell értelmezni a célzatot [Hollán Miklós: 16–18. §. In Kis Norbert (szerk.): A Büntető Törvénykönyv Magyarázata. Magyar Közlöny- és Lapkiadó Kft., Budapest, 2008, 84–86., 1177–1178. o.]. Ezzel ellentétben – az értelmezés határait elismerve – helyesebb e tényállásokat az előkészületi jellegüket – a célzat hiánya miatt – elvesztő absztrakt veszélyeztetési deliktumoknak tekinteni. A célzat hiányára alapítja az elhatárolást a legújabb bírói gyakorlat is (lásd EBH2012. B.2). Alkotmányosságuk ugyanakkor vitatható.

6. Önkéntes visszalépés az előkészülettől

A kísérlethez hasonlóan az előkészület esetében is büntethetőséget megszüntető ok az önkéntes visszalépés [Btk. 11. § (2) bekezdés], amelynek három különböző esetkörét nevesíti a törvény. A Btk. 11. § (2) bekezdés a) pont szerinti esetben az elkövetéssel való passzív felhagyás elegendő ahhoz, hogy ennek folytán a cselekmény ne lépjen a kísérlet szakaszába. A Btk. 11. § (2) bekezdés b) pont szerinti esetben az elkövető aktív magatartása szükséges a büntetlenségéhez, ennek azonban további feltétele, hogy a kísérleti szak bármely okból el is maradjon (azaz nem követeli meg a törvény, hogy a visszalépés és a kísérlet elmaradása között okozati összefüggés legyen). E két esetkörön kívül csak az biztosíthat büntetlenséget, ha az elkövető az előkészületet a hatóságnál – a kísérleti szakba jutás előtt – feljelenti [Btk. 11. § (2) bekezdés c) pont].

Az előkészülettől való visszalépés szubjektív oldalára a kísérlettől való visszalépésnél írtak irányadók [lásd Btk. 10. § (4) bekezdés]. A maradék-bűncselekmény az előkészülettől visszalépés esetén is büntetendő [Btk. 11. § (3) bekezdés; lásd a Btk. 10. § (5) bekezdéséhez fűzött kommentárt].

Kapcsolódó joggyakorlat

3/2019. Büntető jogegységi határozat A bűncselekmény elkövetésére irányuló szándék felhívás nélküli kinyilvánítását büntetendő előkészületi magatartásnak (vállalkozásnak) minősíti.

5/1999. Büntető jogegységi határozat A büntetendő előkészület rendbeliségét az határozza meg, hogy az elkövető célja hány bűncselekmény elkövetésére irányult.

Kapcsolódó jogi szabályozás

Magyarország Alaptörvénye (2011. április 25.) I. cikk (3) bekezdés

Az elkövető

12. § Elkövető a tettes, a közvetett tettes és a társtettes (a továbbiakban együtt: tettesek), valamint a felbujtó és a bűnsegéd (a továbbiakban együtt: részesek).

1. Az elkövetői alakzatok meghatározásának garanciális jelentősége

Az elkövetői alakzatokra vonatkozó törvényi rendelkezések alapvető garanciális funkciója abban áll, hogy – a nullum crimen sine lege elvnek való megfelelést megalapozó különös részi törvényi tényállásokhoz kapcsolódva – általános jelleggel meghatározzák a bűncselekményben való különböző típusú közreműködésért való felelősség törvényi alapját, a felelősséget a különös részi tényállásokhoz képest is kiterjesztve. Egy konkrét büntetőügyben tehát garanciális jelentősége van az elkövetői alakzatok pontos meghatározásának.

2. Az elkövetők dualista rendszere: tettesség és részesség

A Btk. az elkövetők dualista rendszerét követi, két fő kategóriára, tettesekre és részesekre osztva az elkövetőket. A két elkövetői kategória között a törvény objektivista alapon különböztet: míg a tettesek a különös részi törvényi tényállás keretei közé illő, addig a részesek a törvényi tényálláson kívüli magatartást fejtenek ki (az objektivista alapú elhatároláshoz lásd például BH2010. 290; BH1999. 486.). A részesek magatartásának azonban szükségképpen a tettes által megvalósított törvényi tényálláshoz kell kapcsolódnia, ezért a részesség a tettességhez képest járulékos jellegű közreműködés a bűncselekményben.

3. A részesség járulékossága

A részesség járulékosságának meghatározó jellemzője a járulékosság mértéke, azaz hogy a tettesi alapcselekménynek milyen ismérvekkel kell rendelkeznie, hogy ahhoz részesi magatartás kapcsolódhasson. A magyar büntetőjogban követett teljes járulékosság elve szerint a tettesi alapcselekménynek szándékos bűncselekménynek kell lennie, azaz a tettesnek a bűncselekmény – anyagi jogi értelemben vett – valamennyi fogalmi elemét ki kell merítenie, és annak szándékosnak kell lennie. Ha a tettesi alapcselekmény e feltételeket nem teljesíti (mert például a tettes személyére valamely bűnösséget kizáró ok hatályosul), akkor részesség nem, legfeljebb közvetett tettesség állapítható meg [Btk. 13. § (2) bekezdés]. További követelmény, hogy a tettesi alapcselekménynek legalább a kísérlet szakába kell jutnia; ennek megtörténtéig a részesi magatartást kifejtő, részességre törekvő személy legfeljebb előkészület miatt vonható felelősségre. A részességnek így kísérlete nincs, viszont a járulékosságból fakad, hogy ha a tettesi alapcselekmény a kísérlet szakában reked, akkor a részes felelőssége is a tettesi bűncselekmény kísérletéért állapítandó meg, a befejezettséghez pedig a tettesi alapcselekmény befejezettsége szükséges. A részesi felelősség stádiumai tehát a tettesi alapcselekmény stádiumaihoz igazodnak (így például kizárt a részes magatartását alkalmatlan kísérletnek minősíteni, ha a tettesi alapcselekmény befejezett lett; BH2014. 37.).

A járulékos felelősségből fakad, hogy a részes cselekményei önmagukban folytatólagos egységet nem alapozhatnak meg, ahhoz szükséges, hogy ugyanazon tettes alapcselekményei folytatólagos egységet képezzenek [vö. 3/2011. (XI. 14.) Büntető jogegységi határozat]. Ugyanígy elmondható, hogy pusztán a részesnél fennálló rendszeres haszonszerzési célzat sem töri át a járulékosságot és nem alapozza meg az üzletszerű elkövetés mint minősített eset megállapítását, ha a tettes alapcselekménye nem üzletszerű (BH2014. 66.).

4. A részesi alakzatok jellemzői

A részesi alakzatok (felbujtás és bűnsegély) további közös jellemzői az alábbiakban foglalhatók össze:

Magának a részességnek is szándékosnak kell lennie (át kell fognia a tettesi alapcselekmény elemeit, valamint magát a részesi magatartást), mindkét alakzathoz legalább eshetőleges szándék szükséges és elégséges (vö. Nagy Ferenc: A magyar büntetőjog általános része. HVG–ORAC, Budapest, 2010, 71–72. o.) (BH2006. 179., BH2010. 2.). Obiter dictum tévesen követel meg a felbujtáshoz egyenes szándékot a BH1994. 296., és egyértelműen téves a BH2018. 68. publikált ratio decidendije, amely szerint a felbujtó tudattartalma csak egyenes szándékú lehet. E döntés érvelésében a Kúria az előkészület körében szabályozott felhívási magatartás egyenes szándékú voltát mossa össze a felbujtáshoz szükséges szándékosság követelményével. Abból, hogy a Btk. 11. §-a az előkészület körében kifejezett – a bűncselekmény elkövetésére irányuló – célzatot ír elő, nem lehet olyan következtetést vonni, hogy a felbujtást is csak egyenes szándékkal lehetne elkövetni. A 11. §-sal egybevetett a contrario, valamint a bűnsegélyhez viszonyított a minore ad maius következtetés épp ezzel ellentétes megállapításra vezet. A felbujtás eshetőleges szándékkal is elkövethető, ha az elkövető felismeri, hogy nyilatkozatával a címzettet konkrét bűncselekmény elkövetésére indítja, és ebbe belenyugszik. A Kúria döntése azért is téves továbbá, mert az adott történeti tényállás alapján az állapítható meg, hogy a tüntetés helyszínén megjelenő sértettel szemben kritikus véleménynyilvánításra felhívó szónok szándéka – nyilatkozata megtételének időpontjában – egyáltalán nem fogta át, hogy a tüntetés résztvevői közül egyesek erőszakos magatartást is ki fognak fejteni. A konkrét esetben tehát eshetőleges szándékról sincs szó, és ezért nem állapítható meg a garázdaságra való felbujtás. Kifejezetten fel kell hívni tehát a figyelmet arra, hogy az újabban publikált BH-kkal ellentétben továbbra is a BH 2006. 179. határozatot indokolt irányadónak tekinteni.

A Btk. 9. §-a szerinti szoros értelemben vett vegyes bűnösségű bűncselekményekhez (például halált okozó testi sértés) részesség kapcsolódhat, amennyiben a minősítő eredmény tekintetében a részes gondatlansága in concreto megállapítható (lásd például BH2000. 186.). A részes felelőssége e kivételtől eltekintve nem terjedhet túl a szándékán; így ha a tettes többet tesz (mennyiségi túllépés) vagy mást tesz (minőségi túllépés), mint amire a részes szándéka kiterjedt, akkor a részes felelőssége ezért nem állapítható meg. Mennyiségi túllépés esetén a részes a saját szándékáig terjedő bűncselekményért felel, magáért a túllépésért azonban nem. Ennek kifejezetten ellentmond a BH2012. 111., és erre hivatkozva sajnálatos módon a BH2017. 139. határozatoknak a publikáció során tévesen absztrahált ratio decidendije is („a részes a mennyiségi túllépésért felel”). Előbbi döntés az indokolásában kifejezetten ki is mondja, hogy túllépés nem valósult meg. A részes szándéka ugyanis mindkét jogesetben átfogja a tettesi alapcselekmény elemeit, ezért állapítható meg a felelőssége. Nincsen szó tehát túllépésről. Ezen – egyébként tartalmukban helyes – eseti döntések téves ratio decidendijével szemben még egyszer hangsúlyozandó, hogy a részes a mennyiségi túllépésért sem felel.

Minőségi túllépés esetén – járulékosság hiányában – kizárt a részes felelőssége, a szándéka által átfogott bűncselekményért sem büntethető. A járulékosság – mint a részesség objektív ismérve – korlátozza a részes szándéka szerinti bűncselekményért való felelősségét továbbá abban az esetben is, ha a tettes a részes szándékához képest alulmarad, azaz kevesebbet valósít meg (például kisebb értéket lop el), mint amire a részes szándéka kiterjedt. Ilyenkor a részes csak a tettesi alapcselekményért – tehát szándékán alul – felel (testi sértés vonatkozásában lásd BH1997. 466.). Amennyiben a részes az elkövetés helyszínén jelen van, és a tudata átfogja, hogy a tettes milyen magatartást tanúsít, akkor felelőssége az eredeti szándékához képest kiterjedhet arra a többletre is, amit a tettes kifejt (például a pszichikai bűnsegéd bátorító jelenléte esetén), kivéve, ha a részes a tettesi cselekményre vonatkozó szándékát egyértelműen korlátozta (vö. BH2014. 103., BH2013. 237. és BH2018. 267.).

Amennyiben a tettesi alapcselekmény körülményei pontosan feltárhatók, és a részes szándéka ezeket átfogja, továbbá ha a konkrét részesi magatartás és a tettesi alapcselekmény közötti kapcsolat kellően tisztázható, akkor a részesi felelősség megállapításának nem akadálya az, hogy a tettes személye ismeretlen maradt (vö. EBH2015. B.14.).

A részesség a tettesi alapcselekményhez való időbeli viszonyával is jellemezhető: a felbujtás a tettesi alapcselekményt megelőzi, míg a bűnsegély mind a tettesi alapcselekmény előtt (például BH2003. 142.), mind pedig az alatt kifejthető. Az alapcselekmény bevégzettségét követően a részesség fogalmilag kizárt, legfeljebb sui generis bűnkapcsolati bűncselekmények állapíthatók meg (a bűnpártoláshoz lásd például BH2004. 398.).

A bűncselekmény passzív alanya nem lehet egyúttal a bűncselekmény részese is, így az esetleges részesi jellegű magatartásáért való felelőssége kizárt (vö. Tokaji Géza: A bűncselekménytan alapjai a magyar büntetőjogban. Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, Budapest, 1984, 368. o.). E szabálynak elsősorban speciális passzív alanyi kört védő, konszenzuális elkövetés mellett is megvalósítható vagy azt feltételező tényállásoknál lehet jelentősége (például Btk. 204. § szerinti gyermekpornográfia vagy Btk. 198. § szerinti szexuális visszaélés).

Részese a különös bűncselekménynek is bárki lehet (például BH2005. 417., BH2019. 190., BH2022. 3.).

Az elkövetői alakzatok megkülönböztetésének a tettesi alapcselekmény kísérleti szakaszától kezdve van jelentősége. A Btk. 11. § szerinti előkészületnek nincsenek elkövetői alakzatai (például társtettesei), csak általában elkövetője (elkövetői); az előkészületre a Btk. 12–14. § alkalmazása fogalmilag kizárt. Így előkészület esetén minden elkövető kizárólag a saját maga által kifejtett büntetendő előkészületi magatartásért vonható felelősségre. Az előkészületi magatartásokért való felelősség köre a részesi alakzatokon keresztül nem bővíthető tovább (lásd még a részesség járulékosságához írtakat). Így például a bűncselekményre való felhívás elkövetéséhez segítséget nyújtó személy nem lehet bűnsegéd, az ő cselekménye bűncselekményt nem valósít meg (BH2020. 32.).

Ezzel szemben a sui generis előkészületi bűncselekményeknek – mivel azok befejezett, különös részi tényállásként vannak meghatározva – vannak elkövetői alakzatai.

Az ún. társas bűnelkövetési alakzatok (csoportos elkövetés, bűnszövetség, bűnszervezet) nem jelentik a felelősség alapjának meghatározását, ezért ezek mellett az elkövetői alakzat meghatározása elengedhetetlen (vö. 4/2007. BK vélemény I. pont; BH1982. 497.).

Kapcsolódó joggyakorlat

3/2011. (X. 14.) Büntető jogegységi határozat A járulékosság követelményét szigorúan értelmezve kimondja, hogy a részes magatartása önmagában – az egyéb törvényi feltételek fennállása ellenére – sem minősülhet folytatólagosnak, ha ugyanolyan, de a folytatólagosság egységébe nem foglalható tettesi alapcselekményekhez kapcsolódik.

13. § (1) Tettes az, aki a bűncselekmény törvényi tényállását megvalósítja.

(2) Közvetett tettes az, aki a szándékos bűncselekmény törvényi tényállását e cselekményért gyermekkor, kóros elmeállapot, kényszer vagy fenyegetés miatt nem büntethető, illetve tévedésben levő személy felhasználásával valósítja meg.

(3) Társtettesek azok, akik a szándékos bűncselekmény törvényi tényállását egymás tevékenységéről tudva, közösen valósítják meg.

1. A tettesség fajtái

Az 1978-as Btk. (2010 óta) a tettesség három típusát különböztette meg, s ez jelenik meg a hatályos Btk.-ban is: önálló tettesség, közvetett tettesség és társtettesség. Ezek közül a közvetett tettességnek és a társtettességnek felelősséget kiterjesztő funkciója van, így törvényi meghatározásuk garanciális jelentőségű.

2. Az önálló tettesség

Az önálló tettesség a bűncselekmények elkövetésének alaptípusa [Btk. 13. § (1) bekezdés; a Btk. az „önálló” jelzőt nem használja]. Az önálló tettes saját cselekményével valósítja meg a bűncselekmény törvényi tényállását, vagy kísérlet esetében a törvényi tényállás egy részét. Ehhez eszközt vagy állatot igénybe vehet (utóbbihoz lásd BH1985. 212.). Különös bűncselekmény esetében rendelkeznie kell a tettességhez szükséges személyes kvalifikáltsággal (lásd például BH2022. 3., BH2019. 190.), míg közönséges bűncselekmény tettese bárki lehet.

A gondatlan bűncselekmények kizárólag önálló tettesként követhetők el.

Egyes esetekben a Btk. tettesi cselekményként határoz meg tartalmilag részesi vagy előkészületi jellegű magatartásokat; e magatartások megvalósítói (önálló) tettesek. Sui generis előkészületi bűncselekmény például a hamis tanúzásra felhívás (Btk. 276. §), sui generis részesi bűncselekmény például anyagi eszközök szolgáltatása a kábítószer-kereskedelemhez [Btk. 176. § (4) bekezdés].

3. A közvetett tettesség és esetkörei

A közvetett tettesség [Btk. 13. § (2) bekezdés] a részesség teljes járulékosságából fakadó joghézagok betöltésére alakult ki a bírói gyakorlatban (lásd a Btk. 12. §-ához írt magyarázatot). A nullum crimen sine lege elvet sértő, felelősséget alapító szokásjogi intézmény törvényi alapját csak a 2009. évi LXXX. törvény teremtette meg. Éppen azért téves a BH2018. 133. ratio decidendije, amely szerint a közvetett tettesség fogalma nem a büntetőjogi felelősség alapját jelenti, hanem a tettesség egyik esetét jelöli (az időbeli hatály kérdésében született döntés összességében helyes, de a felelősség alapjára vonatkozó elvi megállapítása téves).

A közvetett tettesség lényege, hogy valaki mást szándékos bűncselekmény elkövetésére eszközként használ fel (Nagy Ferenc: A magyar büntetőjog általános része. HVG–ORAC, Budapest, 2010, 212. o.). E magatartás lehet mind felbujtásszerű, mind bűnsegélyszerű, s állhat akár tevésben, akár mulasztásban. Eszköz-személy lehet:

– a gyermekkorú személy (Btk. 16. §);

– beszámítási képességgel kóros elmeállapot vagy kényszer, fenyegetés hatása miatt nem rendelkező személy [Btk. 17. § (1) bekezdés és 19. § (1) bekezdés];

– tévedésben lévő személy (Btk. 20. §);

– az elöljáró jogellenes parancsára eljáró katona, ha nem tudta, hogy a parancs végrehajtásával bűncselekményt követ el [Btk. 130. § (1) bekezdés].

A gyermekkorú személy nem büntethető. Mulasztásos bűnsegélyszerű magatartással valósul meg a közvetett tettesség, ha a szülő szándékosan nem akadályozza meg, hogy 14 év alatti (vagy a releváns bűncselekmények esetén 12 év alatti) gyermeke bűncselekményi tényállást valósítson meg.

A kóros elmeállapotú, illetve kényszer, fenyegetés hatása alatt lévő személy esetében feltétel, hogy e körülmények a beszámítási képességét kizárják. Korlátozott beszámítási képességű személyt [Btk. 17. § (2) bekezdés és 19. § (2) bekezdés] felhasználó elkövető nem közvetett tettesként, hanem részesként felel.

A tévedésben lévő személy felhasználása esetén a közvetett tettesség szempontjából közömbös, hogy az eszköz-személy büntethetősége kizárt, vagy tévedése gondatlanságból fakad, és adott esetben gondatlan bűncselekmény miatt büntethető [Btk. 20. § (3) bekezdés]. A közvetett tettességet akár az eszköz-személy ténybeli tévedése (lásd BH2010. 319., BH2010. 114., BH1996. 180.), akár a társdalomra veszélyességben való tévedése megalapozhatja (BH2018. 216.).

A tévedéshez kapcsolódó speciális esetkör a jogellenes parancsot teljesítő katonának a büntetendőségben való tévedése, amely megalapozza a parancs adójának közvetett tettesi minőségét. Abban az esetben, ha a jogellenes parancsot teljesítő katona tudta, hogy bűncselekményt követ el, a parancsot kiadó személy önálló tettesként felel (lásd a Btk. 130. §-ához írtakat).

Különös bűncselekmény esetén – az adott bűncselekmény dogmatikai sajátosságaitól függően – vagy a közvetett tettesnek vagy az eszköz-személynek kell rendelkeznie a tettességhez szükséges kvalifikáltsággal.

4. A társtettesség funkciója

A társtettesség rendeltetése, hogy a közös elkövetésre kiterjedő szándék alapján az egészért lehessen felelősségre vonni azt is, aki objektíve csak egy részt valósít a bűncselekményből (vö. Tokaji Géza: A bűncselekménytan alapjai a magyar büntetőjogban. Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, Budapest, 1984, 355. o.) (eklatáns példák a bírói gyakorlatból: BH1995. 73., BH1999. 96., BH2017. 357., BH2019. 36.). A társtettesség törvényi definíciója e rendeltetésnek megfelelően épül fel, és az önálló tettességhez képest kisegítő szerepe van.

5. A társtettesség objektív oldala

A társtettesség objektív oldalát a bűncselekmény törvényi tényállásának közös megvalósítása adja, ami azt jelenti, hogy minden társtettesnek tényállásszerű elkövetési magatartást kell kifejtenie (ennek hiányára lásd például BH1999. 486., BH1995. 326., BH1995. 84.). A társtettesség megállapítása így a különös részi tényállások pontos elemzését feltételezi. A társtettesség megvalósulhat úgy, hogy – például a konjunktív elkövetési magatartással rendelkező bűncselekményeknél – az egyik tettes csak az egyik elkövetési magatartást, a társa pedig a másik elkövetési magatartást fejti ki (például az egyik tettes az erőszak alkalmazásában működik közre, a másik pedig közösül a sértettel; a Btk. 197. §-ához lásd BH1992. 69., BH2020. 128.). De úgy is létrejöhet a társtettesség, hogy valamennyi tettes külön-külön is megvalósítja a teljes törvényi tényállást (az ún. többes tettesség esete, ami társtettességként értékelendő: BH2019. 36.).

Ellentmondásos a bírói gyakorlat a nyitott törvényi tényállású bűncselekmények társtettesi alakzatának meghatározásánál. Így például a testi sértésnél társtettesnek tekinti azt, aki lefogja a sértettet, míg a társa a sértettet bántalmazza (BJD 2437., BJD 2991.). A sértett védekezésének bénítását azonban nem minden esetben tekinti a gyakorlat társtettességnek: így a sértett védekezését nem erőszakkal, hanem pisztollyal való fenyegetéssel bénító személy bűnsegéd (BJD 2438.), s bűnsegéd az is, aki a sértettet védeni próbáló személyt tartja vissza (BH2003. 176.). Még nagyobb következetlenség a sértettet összekötöző elkövető bűnsegédnek minősítése (így BH1988. 213., ezzel ellentétesen társtettesnek minősít BH2010. 172.). Helyes megoldás az lenne, ha – az objektivista teória talaján – a nyitott törvényi tényállású bűncselekményeknél is csak olyan magatartás alapozhatna meg társtettességet, amely önmagában szemlélve is már legalább kísérletnek lenne tekinthető [Tokaji Géza: A bűncselekménytan alapjai a magyar büntetőjogban. Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, Budapest, 1984, 354. o; Szomora Zsolt: A tettességről. In Badó Attila – Bóka János (szerk.): Tudományos Diákköri Szemle. Szegedi Tudományegyetem Állam- és Jogtudományi Kar, Szeged, 2003, 88–90. o.].

A társtettesek magatartásának azonos törvényi (alap)tényállásba kell illeszkednie (ennek hiányára lásd például BH1997. 566.), ezen belül az egyes társtettesek cselekményének minősítése már eltérhet egymástól. Társtettesség a bűncselekmény befejezetté válását követően is, egészen a bevégzettség szakáig kifejthető (például BH2001. 153.).

Vitatható az a megállapítás – különösen eredményt tartalmazó vegyes mulasztásos bűncselekményeknél –, hogy a mulasztásos bűncselekmények társtettesi elkövetése kizárt [így BH2005. 131.; Szomora Zsolt: A tettességről. In Badó Attila – Bóka János (szerk.): Tudományos Diákköri Szemle. Szegedi Tudományegyetem Állam- és Jogtudományi Kar, Szeged, 2003, 90–91. o.].

A szükségképpeni többes közreműködést feltételező bűncselekmények esetén a társtettesség megállapítása szükségtelen, így e tényállásokat megvalósítók önálló tettesnek tekintendők (így BH2003. 271., BH1994. 9.; további példaként említhető a Btk. 199. §-a szerinti vérfertőzés, a 214. § szerinti kettős házasság vagy a 284. § szerinti fogolyzendülés bűncselekménye).

A különös bűncselekménynek társtettese is csak az lehet, aki rendelkezik a szükséges tettesi kvalifikációval (például sikkasztáshoz lásd BH1981. 442., hivatali bűncselekményekhez BH2005. 417., költségvetési csaláshoz BH2017. 139., BH2019. 242.).

6. A társtettesség szubjektív oldala: a szándékegység

A társtettesség szubjektív oldala a szándékegység, amely két elemből épül fel:

– társtettességben csak szándékos bűncselekmények követhetők el, s valamennyi társtettes szándékának ki kell terjednie a bűncselekmény objektív tényállási elemeire;

– továbbá a társtetteseknek egymás tevekénységéről tudva kell cselekedniük.

A szándékegység előzetes elhatározást, megállapodást nem feltételez, az a cselekmény helyszínén, a végrehajtás során is kialakulhat (BH2017. 284.).

A bírói gyakorlat a szoros értelemben vett vegyes bűnösségű bűncselekmények társtettesi elkövetését is megállapíthatónak látja azon tettesek vonatkozásában, akiknél konkrétan megállapítható a minősítő eredményre kiterjedő gondatlanság (halált okozó testi sértéshez lásd BH2003. 271., BH1989. 48.).

A szándékegység kölcsönösségének követelményéből két fontos következmény is fakad. Egyrészt kizárt a társtettesség, ha bár a tettesek magatartásának együtthatása hozza létre a bűncselekményt, de ők egymás tevékenységéről nem tudva járnak el, vagy csak az egyik tettes tud a másik tettes magatartásáról. Az ún. egymás melletti tettesek önálló tettesként felelnek saját cselekményrészükért (Tokaji Géza: A bűncselekménytan alapjai a magyar büntetőjogban. Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, Budapest, 1984, 363. o.). A másik következmény, hogy a tettes a társának sem mennyiségi, sem minőségi túllépéséért nem vonható felelősségre, minőségi túllépés esetén pedig – közös alaptényállás hiányában – a társtettesség megállapítása is kizárt (például BH2003. 486., BH1998. 207.).

A szándékegység követelményét szem előtt tartva helyes annak kimondása, hogy a kóros elmeállapotú személlyel nem létesülhet társtettesség (BH1982. 361., BH1992. 565.). A bírói gyakorlat továbbá gyermekkorú személlyel is kizárja a társtettesség létrejöttét (BH1991. 265.).

Kapcsolódó joggyakorlat

4/2007. Büntető jogegységi határozat A garázdaságot egymással szemben fellépve elkövetők is társtettesek, csoportos elkövetés esetén az önálló tettesség kizárt.

14. § (1) Felbujtó az, aki mást bűncselekmény elkövetésére szándékosan rábír.

(2) Bűnsegéd az, aki bűncselekmény elkövetéséhez másnak szándékosan segítséget nyújt.

(3) A részesekre is a tettesekre megállapított büntetési tételt kell alkalmazni.

1. A felbujtás

A felbujtásra és a bűnsegélyre a részesség járulékosságára és további közös ismérveire írtak irányadók (lásd Btk. 12. §).

A felbujtás elkövetési magatartása a rábírás [Btk. 14. § (1) bekezdés]. Ennek módját a törvény nem határozza meg, így – a közvetett tettességet eredményező, beszámítási képességet kizáró kényszer és fenyegetés, valamint a szándékosságot kizáró megtévesztés kivételével – bármilyen magatartás alkalmas lehet a felbujtás megállapítására, ha annak nyomán:

– a címzettben (a tettesben) kialakul a konkrét bűncselekmény elkövetésére irányuló szilárd akaratelhatározás, és

– ennek nyomán a tettes a bűncselekményt legalább a kísérlet szakába juttatja (Nagy Ferenc: A magyar büntetőjog általános része. HVG–ORAC, Budapest, 2010, 220. o.).

Utóbbi megtörténtéig a bűncselekményre való felhívás legfeljebb előkészületet valósíthat meg. A felbujtásnak tehát szándékkiváltó hatásúnak kell lennie a tettesben (ún. előidéző okozatosság), s e hatás alapján határolható el a szándékerősítő pszichikai bűnsegélytől (ún. előmozdító okozatosság). Ha a tettesben már adott a konkrét bűncselekményre irányuló szilárd akaratelhatározás, akkor a rábíró magatartás legfeljebb szándékerősítő lehet, s így felbujtás helyett bűnsegély megállapítását eredményezheti (ún. omnimodo facturus esete). Ha azonban a tettes már foglalkozott is a bűncselekmény elkövetésének gondolatával, de a konkrét elkövetés döntő motívuma a rábíró nyilatkozat volt, akkor felbujtás valósul meg (vö. BH1995. 551.). Felbujtás állapítandó meg akkor is, ha a bűncselekmény elkövetésére irányuló általános szándékot a felbujtói nyilatkozat konkretizálja (például lopást tervező tettesnek lakcímek, konkrét elkövetési tippek adásával, vö. BH1991. 378.).

2. A bűnsegély

A bűnsegély elkövetési magatartása a segítségnyújtás, amely állhat akár tevésben (ez a tipikus), akár mulasztásban [Btk. 14. § (2) bekezdés]. Utóbbihoz a más által elkövetett bűncselekmény megakadályozására irányuló speciális – tehát nem magából a Btk.-ból származó – jogi kötelezettség nem teljesítése szükséges (például családi kapcsolathoz mint a mulasztás normatív alapjához lásd BH1985. 410.). Ilyen egyértelmű kötelezettség hiányában a mulasztásos bűnsegély megállapítása kizárt (például BH2009. 69.), legfeljebb sui generis bűnkapcsolati alakzat (például feljelentés elmulasztása) valósulhat meg, ha azt a törvény különös része büntetni rendeli.

A bűnsegély elkövetési módja szempontjából lehet fizikai vagy pszichikai bűnsegély. A fizikai bűnsegéd a tettesi cselekmény külső feltételeihez járul hozzá (például eszközt ad a tettesnek; BH2000. 186.). Ezen alakzat negatív ismérve, hogy törvényi tényállási elemet nem valósíthat meg, mert akkor társtettesség létesül (vö. BH2010. 172.). A pszichikai bűnsegéd a tettes szándékát tipikusan nyilatkozatával erősíti (például BH2003. 2., BH2003. 3.), de az is előfordulhat, hogy konkrét esetben önmagában a bűnsegéd jelenléte is támogatólag hat a tettesre (például BH2000. 381.). A támogató hatással nem bíró puszta jelenlét azonban nem alapozhat meg bűnsegélyt (például BH1998. 368.). A tettesi alapcselekmény bevégzettségét követő segítségnyújtás legfeljebb sui generis bűnkapcsolati alakzatot valósíthat meg (például bűnpártolást; BH2009. 40.), viszont a bűnkapcsolati alakzat kifejtésének előzetes kilátásba helyezése bűnsegélynek minősül (például BH2008. 173.) (vö. Nagy Ferenc: A magyar büntetőjog általános része. HVG–ORAC, Budapest, 2010, 231. o.).

A felbujtó rábírása felbujtásra, a felbujtónak nyújtott segítség, vagy a bűnsegéd felbujtása, a neki nyújtott segítség a tettesi alapcselekményhez járuló (közvetett) bűnsegélyt valósít meg, feltéve, hogy a (közvetett) bűnsegéd szándéka a tettesi alapcselekmény elemeit átfogja (a felbujtónak nyújtott segítséghez lásd BH2018. 102.).

3. A részesi alakzatok büntetendősége

A parifikáció elvének értelmében [Btk. 14. § (3) bekezdés] a részesekre is a tettesekre megállapított büntetési tételek vonatkoznak. Emellett a bűnsegély általában enyhítő körülményként vehető figyelembe (56/2007. BK vélemény III/5.), sőt a törvény ún. kétfokú enyhítésre is lehetőséget ad [Btk. 82. § (4) bekezdés].

Kapcsolódó joggyakorlat

3/2011. Büntető jogegységi határozat A járulékosság követelményét szigorúan értelmezve kimondja, hogy a részes magatartása önmagában nem minősülhet folytatólagosnak, ha ugyanolyan, de a folytatólagosság egységébe nem foglalható tettesi alapcselekményekhez kapcsolódik.

IV. FEJEZET

A BÜNTETHETŐSÉGET KIZÁRÓ VAGY KORLÁTOZÓ OKOK

15. § Az elkövető büntethetőségét, illetve a cselekmény büntetendőségét kizárja vagy korlátozza:

a) a gyermekkor,

b) a kóros elmeállapot,

c) a kényszer és a fenyegetés,

d) a tévedés,

e) a jogos védelem,

f) a végszükség,

g) a jogszabály engedélye,

h) a törvényben meghatározott egyéb ok.

1. A büntethetőségi akadályok rendszere

A büntetőjogi felelősségre vonás akadályainak (büntethetőségi akadályok) rendszerét a törvényi szabályozásban megjelenő csoportosítás (Btk. 15. § és 25. §) csak részben tükrözi vissza. Az ún. elsődleges büntethetőséget kizáró okok a jogellenesség és/vagy a bűnösség hiányát jelentik, míg a másodlagos büntethetőségi akadályok között vannak büntethetőséget kizáró és megszüntető okok is (Tokaji Géza: A bűncselekménytan alapjai a magyar büntetőjogban. Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, Budapest, 1984, 66–71., 244–245. o.). A Btk. szerinti büntethetőséget kizáró okok dogmatikai sajátosságaikra (és így eltérőségeikre) tekintet nélkül kerültek felsorolásra, így a 15. § szerinti lista egyaránt tartalmaz elsődleges és másodlagos büntethetőségi akadályokat is. Ezen túlmenően pedig a fejezet elnevezésébe bekerült annak jelzése is, hogy a felsorolt akadályok között vannak olyanok, amelyek a büntethetőséget csupán korlátozzák (büntethetőséget korlátozó okok). Megítélésünk szerint a büntethetőség nem fokozható, azaz a büntethetőség, a büntetőjogi felelősség vagy adott, vagy nem, nincs köztes állapot, így nincs értelme annak korlátozását és így egyben egyfajta részlegességét tételezni. A jogalkotó feltehetően azt a sajátosságot kívánta megfogalmazni az elnevezésben is, hogy a büntethetőséget kizáró okok között vannak olyanok, amelyek részleges megvalósulás esetén (kizáró hatás nélkül) jelentőséggel bírhatnak a büntetéskiszabás körében (korlátlan enyhítés). Hangsúlyozandó mindazonáltal, hogy ez nem felelősségi kérdés.

A felsorolt büntethetőségi akadályokon belül – dogmatikai jellemzőik alapján – csoportosítást kell alkalmazni, így a jogellenességet (jogos védelem, végszükség, jogszabály engedélye) és a bűnösséget [gyermekkor, kóros elmeállapot, kényszer, fenyegetés, tévedés, Btk. 22. § (3) bekezdés (jogos védelemhez kapcsolódóan), és Btk. 23. § (2) bekezdés (végszükséghez kapcsolódóan)] kizáró okokat kell megkülönböztetni egymástól, amelyek fennállása esetén az elkövető tényállásszerű magatartása nem tekinthető bűncselekménynek (és nem is büntetendő), így azokhoz (büntethető) járulékos részesi magatartás vagy akár utólagos bűnkapcsolat nem fűződhet.

A Btk. 15. § h) pontba foglalt egyéb okokat a szabályozás törvényi szintű jellege foglalja egy csoportba, de dogmatikailag heterogén természetűek lehetnek. Idetartozhat az elvárhatóság hiánya (bűnösséget kizáró ok, Tokaji Géza: A bűncselekménytan alapjai a magyar büntetőjogban. Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, Budapest, 1984, 294. o.), a katonákra vonatkozó büntethetőségi akadály (Btk. 130. §), a diplomáciai mentesség, valamint azon másodlagos büntethetőséget kizáró okok, amelyeket a Btk. vagy más törvény definiál. Ez utóbbiak közös jellemzője az, hogy itt a büntethetőséghez szükséges aktus hiányzik (Nagy Ferenc: A magyar büntetőjog általános része. HVG–ORAC, Budapest, 2010, 176. o.), emiatt elismert a másodlagos büntethetőségi feltétel elnevezés is (Kis Norbert – Hollán Miklós: Büntetőjog I. Dialóg Campus, Budapest, 2011, 130. o.). Ilyen a Btk. 3. § (3) bekezdés, 270. § (1) bekezdés, 274. §. A Btk. 30–32. §-ai szerinti egyéb akadályok a másodlagos akadályok körébe tartoznak.

A valóság bizonyítása jogellenességet kizáró oknak tekintendő, lásd a Btk. 229. §-ához fűzött magyarázatot.

2. Diplomáciai mentesség

Az 1978-as Btk. 5. §-a külön rendelkezett a diplomáciai mentességről, e szabályozás nem jelenik meg a Btk. normaszövegében. Ennek ellenére a Btk. 15. § h) pontja alkalmazható erre az esetkörre is. A mentesség a büntethetőségi akadályrendszerben a büntethetőséget kizáró (másodlagos) okok között található, amennyiben kizárja a felelősségre vonás lehetőségét. A mentességet élvező személyek büntetőjogi felelősségre vonása a mentességet megalapozó nemzetközi szerződés vagy a nemzetközi gyakorlat alapján történik. A diplomáciai mentességet élvező személy (az 1965. évi 22. tvr. 31. §-a alapján) sérthetetlen, azaz mentes a fogadó állam büntető (polgári és államigazgatási) joghatósága alól, így a Magyarországon tartózkodó ilyen személyek a magyar büntető joghatóság alól, de a küldő állam joghatósága alól nem. A szerződés kimondja továbbá, hogy a diplomáciai képviselő családjának a háztartásában élő tagjai, a képviselet igazgatási és műszaki személyzetének tagjai a háztartásukban élő családtagokkal együtt (amennyiben nem állampolgárai a fogadó államnak) ugyanúgy részesülnek e mentességben. E mentesség nem korlátozódik a hivatali kötelességek teljesítésére. A nemzetközi szerződések ennél korlátozottabb mértékben biztosítanak mentességet az érintett személyeknek: így például az ENSZ-államok képviselői (például az ENSZ-közgyűlésre küldött tagállami képviselő) ugyanakkor csak képviselői minőségükben végzett (mind szóbeli, mind írásbeli) ténykedésükkel kapcsolatban mentesek mindennemű joghatóság alól (lásd Egyezmény az Egyesült Nemzetek kiváltságairól és mentességeiről IV. cikk 11. bekezdés, kihirdette: az Egyesült Nemzetek kiváltságairól és mentességeiről New Yorkban, 1946. évi február hó 13. napján kelt nemzetközi egyezmény kihirdetéséről szóló 1957. évi 15. törvényerejű rendeletet).

Az ENSZ-en kívül további nemzetközi szervezetek is biztosítanak egyezményes úton tisztségviselőiknek valamilyen fokú mentességet, így a Nemzetközi Atomenergia Ügynökség, a Duna Bizottság, az Európa Tanács, az Európai Nukleáris Kutatási Szervezet, a Nemzetközi Migrációs Szervezet, az Európai Unió (és különböző ügynökségei, például Europol), a Meteorológiai Műholdak Hasznosításának Európai Szervezete, a Nemzetközi Büntetőbíróság, a Nemzetközi Vadászati és Vadvédelmi Tanács, valamint a Délkelet-európai Rendészeti Központ.

3. Konzuli sérthetetlenség

A konzuli tisztviselők személyes sérthetetlensége is korlátozott, egyfelől a konzuli tisztviselők és a konzuli alkalmazottak a konzuli feladatok gyakorlása során végzett cselekményeik tekintetében nem tartoznak a fogadó állam bírói és államigazgatási joghatósága alá, de súlyos bűncselekmény elkövetése esetén a konzuli tisztviselőket őrizetbe lehet venni vagy előzetes letartóztatásba lehet helyezni (illetékes igazságügyi hatóság határozata alapján) az 1987. évi 13. tvr. 2. § 41. cikkének rendelkezése szerint. A tiszteletbeli konzulokra ez a rendelkezés nem vonatkozik.

A mentességek tartalma eltérő lehet, mindig az alapul szolgáló szerződés az irányadó, ennek hiányában pedig a nemzetközi gyakorlat. Ez utóbbi vonatkozásában az igazságügyért felelős (bármilyen elnevezése legyen is a minisztériumnak) miniszter nyilatkozatát kell kikérni (konkrét esetben a nyomozó hatóságnak) és alapul venni. Ilyen esetben a Btk. 15. § h) pontjának alkalmazása zárja ki a büntethetőséget. A mentesség felfüggesztésére van lehetőség a büntetőeljárás lefolytatása céljából a Be. 553–554. §-ai alapján, amelyek értelmében a diplomáciai mentesség felfüggesztésére vonatkozó indítványt a bíróság az igazságügyért felelős miniszter útján a legfőbb ügyész közvetlenül terjeszti elő a külpolitikáért felelős miniszternek. A mentességet nem élvező társtettes és részes felelősségre vonható.

4. Közjogi tisztség betöltésén alapuló mentesség

Az előbb tárgyalt mentesség (ún. felelőtlenség és sérthetetlenség) nem tévesztendő össze a belső jog által szabályozott mentelmi joggal. A közjogi tisztség betöltésén alapuló mentesség felfüggesztésének hiánya is mint másodlagos büntethetőségi akadály, a Btk. rendszerében h) pontos kizáró oknak minősül. A Be. 719. §-a értelmében külön törvények szerint a közjogi tisztségekhez (a sérthetetlenségi komponenshez) mentelmi jog fűződik, amely törvények a mentelmi jog tartalmát is meghatározzák. Így például a mentelmi jog az országgyűlési képviselőt korlátozott védelemben részesíti; a mentelmi jog védelme alatt álló képviselő ellen szabálysértési vagy büntetőeljárás megindítása, illetve folytatása, büntető eljárásjogi kényszerintézkedés alkalmazása kizárt, a tettenérés esetén foganatosítandó őrizetbe vétel kivételével, de minden más, a bűncselekmény megelőzését, leleplezését, bizonyítását szolgáló, nem a büntetőeljárásról, hanem a rendőrségről szóló törvényben szabályozott intézkedés jogszerű, és az országgyűlési képviselő mentelmi joga által nem korlátozott (BH2003. 447.). A képviselői jogállást és a mentelmi jogot az Országgyűlésről szóló 2012. évi XXXVI. törvény (a továbbiakban: Ogytv.) 73. §-a tartalmazza, amely azonban bizonyos bűncselekményeket kivesz a mentelmi jog hatálya alól, így azok esetében a mentesség nem érvényesül (tehát a képviselői megbízatással összefüggésben elkövetve is felelnie kell a képviselőnek). Ezek a következők: a 2013. június 30-áig hatályban volt, a Büntető Törvénykönyvről szóló 1978-as Btk. szerinti közösség elleni izgatás, nemzeti jelkép megsértése, a nemzetiszocialista és kommunista rendszerek bűneinek nyilvános tagadása, visszaélés szigorúan titkos és titkos minősítésű adattal, visszaélés bizalmas minősítésű adattal, visszaélés korlátozott terjesztésű minősített adattal, valamint a Btk. szerinti közösség elleni uszítás, nemzeti jelkép megsértése, a nemzetiszocialista vagy kommunista rendszerek bűneinek nyilvános tagadása, minősített adattal visszaélés.

A mentelmi jog felfüggesztésére vonatkozó eljárási szabályokat a Be. 719. §-a tartalmazza. Ha az országgyűlési képviselő ellen a képviselői megbízatásának tartama alatt – de nem a képviselői minőségével összefüggésben – elkövetett közlekedési bűncselekmény miatt indul büntetőeljárás, amelynek lefolytatása közben a képviselői megbízatása az Országgyűlés működésének befejezésével megszűnt: a büntetőeljárás lefolytatásának nincs akadálya (BH1999. 51.). Az Ogytv. 77. §-ának (4) bekezdése szerint a mentelmi jog felfüggesztése tárgyában hozott döntés csak arra az ügyre vonatkozik, amelyre az indítványt előterjesztették, ami azt jelenti, hogy az indítvánnyal nem érintett ügyek vonatkozásában a mentelmi jog továbbra is akadályát képezi a felelősségre vonásnak (Kúria Jogegységi Tanácsának 2012.El.II.JE/B.2/2. végzése).

5. Szokásjogilag kialakult büntethetőségi akadályok

A Btk. rendelkezése nem ejt szót több olyan büntethetőségi akadályról, amely a jogirodalomban és a joggyakorlatban is relevanciával bír. Ilyennek lehet tekinteni az indokolt kockázatot, a sértetti beleegyezést (Tokaji Géza: A bűncselekménytan alapjai a magyar büntetőjogban. Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, Budapest, 1984, 245. o.), a kötelesség-összeütközést (Nagy Ferenc: A magyar büntetőjog általános része. HVG–ORAC, Budapest, 2010, 156–159. o.). Ezek Btk. szerinti értékelésére lásd a Btk. 4. §-ával és a társadalomra veszélyességgel kapcsolatosan kifejtett magyarázatot.

Kapcsolódó joggyakorlat

Kúria Jogegységi Tanácsa 2012.El.II.JE/B.2/2. A Szegedi Ítélőtábla elnöke által indítványozott jogegységi határozat meghozatalának mellőzéséről.

Kapcsolódó jogi szabályozás

2017. évi XC. törvény a büntetőeljárásról 553–554. §, 719. §

2012. évi XXXVI. törvény az Országgyűlésről 73. §, 77. §

2002. évi LIV. törvény a bűnüldöző szervek nemzetközi együttműködéséről

Kapcsolódó európai uniós jogi szabályozás

Európai Unió Működéséről szóló Szerződés 7. sz. jegyzőkönyve az Európai Unió kiváltságairól és mentességeiről

Kapcsolódó nemzetközi jogi szabályozás

Bécsi egyezmény a konzuli kapcsolatokról 41. cikk (kihirdette: 1987. évi 13. törvényerejű rendelet a konzuli kapcsolatokról Bécsben, 1963. április 24-én elfogadott egyezmény kihirdetéséről)

Bécsi Szerződés a Diplomáciai Kapcsolatokról 31. cikk (kihirdette: 1965. évi 22. törvényerejű rendelet a diplomáciai kapcsolatokról Bécsben, 1961. április 18-án aláírt nemzetközi szerződés kihirdetéséről)

Egyezmény az Egyesült Nemzetek kiváltságairól és mentességeiről IV. cikk 11. bekezdés (kihirdette: 1957. évi 15. törvényerejű rendelet az Egyesült Nemzetek kiváltságairól és mentességeiről New Yorkban, 1946. évi február hó 13. napján kelt nemzetközi egyezmény kihirdetéséről)

A gyermekkor

16. § Nem büntethető, aki a büntetendő cselekmény elkövetésekor a tizennegyedik életévét nem töltötte be, kivéve

a) az emberölés [160. § (1)–(2) bekezdés],

b) az erős felindulásban elkövetett emberölés (161. §),

c) a testi sértés [164. § (8) bekezdés],

d) a hivatalos személy elleni erőszak [310. § (1)–(3) bekezdés],

e) a közfeladatot ellátó személy elleni erőszak [311. §, ha a 310. § (1)–(3) bekezdése szerint minősül],

f) a hivatalos személy vagy közfeladatot ellátó személy támogatója elleni erőszak [312. §, ha a 310. § (1)–(3) bekezdése szerint minősül],

g) a terrorcselekmény [314. § (1)–(2) bekezdés],

h) a rablás [365. § (1)–(4) bekezdés], és

i) a kifosztás [366. § (2)–(3) bekezdés]

elkövetőjét, ha a bűncselekmény elkövetésekor a tizenkettedik életévét betöltötte, és az elkövetéskor rendelkezett a bűncselekmény következményeinek felismeréséhez szükséges belátással.

1. A büntethetőségi életkor

A büntetőjogi felelősség megállapításához szükséges életkor meghatározása fontos (kriminál-)politikai kérdés. A 14. életév betöltése, a gyermekkor felső határa anyagi jellegű határidő, így a büntethetőségi életkor alsó határa az alapul szolgáló esemény napját követő napon áll be (a születésnapot követő napon). Amennyiben az elkövetett cselekmény kifejtésének időpontja a gyermekkorra esik (magatartás-elmélet, lásd a Btk. 2. §-ához írt magyarázatot), de a tényállásszerű eredmény csak a születésnapot követően áll be, a büntetőjogi felelősség nem állapítható meg.

2. Gyermekkorú elkövető cselekményének beszámítása nem gyermekkorú elkövetők cselekményéhez

A gyermekkorú elkövető esetén nincs helye a kérdéses cselekmény érdemi vizsgálatának, az ő cselekményéhez járulékos magatartás (illetve annak büntetendősége) nem társulhat. Közvetett tettességet ugyanakkor meg lehet állapítani annak terhére, aki a gyermekkorú személyt bűncselekménye elkövetéséhez felhasználta, a Btk. 20. § (2) bekezdése értelmében. Amennyiben gyermekkorú elkövető is részt vesz valamely bűncselekmény elkövetésében, a társas bűnelkövetési alakzatok megállapításának nincs akadálya (csoportos elkövetés BH1987. 194.), de társtettesség nem állapítható meg úgy, hogy az egyik társtettes a gyermekkorú elkövető. A bűnszövetség megállapítása csak akkor nem lehetséges, ha a gyermekkorú elkövető irányába a büntethető életkorú személyt a rábírási tevékenység jellemzi, ilyenkor ugyanis a Btk. 208. § (2) bekezdés szerinti kiskorú veszélyeztetése, illetve más bűncselekmény közvetett tettesi alakzata is szóba jöhet (BH1991. 265.).

3. Büntetőjogi szankciók gyermekkorú elkövetővel szemben

Gyermekkorú elkövetővel szemben büntetőjogi szankciót főszabály szerint nem lehet alkalmazni, kivételt egyes intézkedések alkalmazása, így a vagyonelkobzás (Btk. 75. §), az elkobzás (Btk. 72. §) és az elektronikus adat végleges hozzáférhetetlenné tétele (Btk. 77. §) jelent.

A gyermek védelméről és a gyámügyi igazgatásról szóló 1997. évi XXXI. törvény (a továbbiakban: Gyvt.) 15. § (4) bekezdése értelmében többféle intézkedés foganatosítható a gyermekkorú elkövetővel szemben.

4. Kivételek a gyermekkorú bűnelkövetők büntetlensége alól

A törvény a gyermekkorú bűnelkövetők büntetlenségét hat bűncselekmény esetén feloldja, és a büntethetőség korhatárát a tizenkettedik életév betöltéséhez köti, amennyiben a gyermek az elkövetéskor rendelkezett a bűncselekmény következményeinek felismeréséhez szükséges belátással. Ez azt jelenti, hogy amennyiben a taxált bűncselekmények valamelyike miatt folyó büntetőeljárás során olyan személyre terelődik a gyanú, aki nem töltötte be a tizennegyedik életévét, de a tizenkettediket már igen, meg kell vizsgálni a belátási képességének fennállását. A belátási képesség erkölcsi tartalmú követelmény, így nem egyezik meg a büntethetőség további feltételével, a beszámítási képességgel, ezért a felelősség megállapításához a konkrét büntetőeljárásokban a belátási képességet külön kell vizsgálni, kivéve, ha a beszámítási képesség kóros elmeállapot miatt kizárt az ilyen személynél. A törvény szerinti belátási képesség fennállásának kérdésére igazságügyi elmeorvos szakértő, és pszichológus szakértői véleményt (egyesített vélemény) kell beszerezni. Ezek a vélemények alapul szolgálnak a jogkérdés eldöntésére. Ha a tizenkettedik életévét betöltött, de a tizennegyedik életévét még nem betöltött elkövető esetében a korlátozott beszámítási képesség megállapításra kerül, a belátási képesség fennállását akkor is külön kell vizsgálni.

Az ilyen személy cselekményéhez járulóan bűnrészesség is megállapítható.

A Btk. 106. § (2) bekezdésében foglaltakra tekintettel a javítóintézeti nevelés intézkedés elviekben alkalmazható a bűncselekmény elkövetésekor tizenkettedik életévét betöltött személlyel szemben is.

Kapcsolódó jogi szabályozás

1997. évi XXXI. törvény a gyermekek védelméről és a gyámügyi igazgatásról 15. § (4) bekezdés

A kóros elmeállapot

17. § (1) Nem büntethető, aki a büntetendő cselekményt az elmeműködés olyan kóros állapotában követi el, amely képtelenné teszi cselekménye következményeinek a felismerésére, vagy arra, hogy e felismerésnek megfelelően cselekedjen.

(2) A büntetés korlátlanul enyhíthető, ha az elmeműködés kóros állapota az elkövetőt korlátozza a bűncselekmény következményeinek a felismerésében, vagy abban, hogy e felismerésnek megfelelően cselekedjen.

1. A beszámítási képesség hiánya

A bűnösség egyik elemének, a beszámítási képességnek kizárását eredményezi a kóros elmeállapot éppúgy, mint a Btk. 19. §-ában megfogalmazott kényszer vagy fenyegetés is. A Btk. 17. §-a egyben megadja a beszámítási képesség két elemét is: a felismerési képesség (képes arra, hogy felismerje cselekménye következményeit) és az akarati képesség (képes e felismerésnek és akaratának megfelelően cselekedni) együttesen jelentik a beszámítási képesség teljességét, bármelyik elem hiánya a büntethetőség kizárását vonja maga után (lásd 723/B/1991/6. AB határozat is). A Btk. 20. § (2) bekezdéséből az is következik, hogy a felismerési képesség tartalmazza a cselekmény társadalomra veszélyességének felismerésére való képességet is.

2. A kóros elmeállapot jelentése

A kóros elmeállapot az elmeműködés kóros állapotát jelenti, így nem tartoznak ide az ideiglenes tudatszűkült állapotok (fiziológiás indulat stb.), amelyek, bár szintén korlátozhatják a beszámítási képesség valamelyik elemét, nem tekinthetők patológiásan megváltozott elmeműködésnek (erős felindulás, ijedtség, menthető felindulás). Ilyenkor a Btk. 17. § alkalmazásának nincs helye (lásd BH2011. 215.). Fontos kiemelni, a Btk. nem általánosságban, hanem kifejezetten a konkrét bűncselekmény viszonyában rendelkezik a kóros elmeállapot beszámítási képességet érintő (korlátozó vagy kizáró) hatásáról, tehát a büntetőeljárás során a tüneteknek a konkrét cselekménnyel összefüggő – a vádbeli vagy ítéleti tényállással összevetett – vizsgálat alapján tisztázandó a felismerési képesség kérdése (BH 2018. 74. II.).

Az 56/2007. BK vélemény szerint a beszámítási képesség korlátozottsága enyhítő körülmény akkor is, ha a Btk. 17. § (2) bekezdésének alkalmazására nincs alap. Az a körülmény pedig, hogy az elkövető elmeműködésének valamely sajátossága a bűncselekmény elkövetését megkönnyíthette, a büntetés kiszabásánál általában enyhítő körülmény lehet. A Btk. – szemben a korábban hatályos törvénnyel – nem sorolja fel a legtipikusabb kóros elváltozásokat, de ez nem jelent lényegi változást, mivel a jogalkalmazónak egyébként is a kóros elváltozás mellett a felismerési és/vagy akarati képesség hiányát kellett megállapítania. Így a korábban nevesített betegségek esetén is éppúgy alkalmazható a rendelkezés, mint például bizonyos kábítószer fogyasztása következtében kialakuló fizikai és pszichikai függőségből fakadó elvonási tünetegyüttes esetén. Az 57/2007. BK vélemény értelmében is a kábítószer sajátos hatása, az ún. kábítószer-függőség csak akkor vezethet az elkövető beszámítási képességének a korlátozására vagy kizárására, ha a betegség szintjét elérő személyiségzavart, illetve elmebetegséget vagy szellemi leépülést okoz. A kábítószerhez való hozzájutás hiányában jelentkező megvonásos tünetek, amennyiben elérik az elmebetegség szintjét, kizárhatják vagy korlátozhatják az elkövető beszámítási képességét.

A kóros elmeállapot különbözik a Btk. 16. §-a szerinti belátási képesség hiányától, a büntetőeljárásokban külön kell vizsgálni, amennyiben az elkövető – meghatározott bűncselekmény elkövetése esetén – a tizenkettedik életévét már betöltötte, de a tizennegyediket még nem.

3. Büntetőjogi szankciók kóros elmeállapotú személlyel szemben

A kóros elmeállapotú elkövetővel szemben kényszergyógykezelésnek lehet helye (lásd Btk. 78. §), valamint a vagyonelkobzás (Btk. 75. §), az elkobzás (Btk. 72. §) és az elektronikus adat végleges hozzáférhetetlenné tétele (Btk. 77. §) is alkalmazható. Emiatt a büntetőeljárást le kell folytatni [Be. 566. § (5) bekezdés].

4. A beszámítási képesség korlátozottsága

A Btk. 17. § (2) bekezdés szerinti korlátlan enyhítési lehetőség alkalmazása esetében a beszámítási képesség fennáll, de a felismerési és/vagy az akarati képesség valamilyen fokú defektusban szenved. A rendelkezés nem kötelező korlátlan enyhítést ír elő a bíróság számára, azaz a korlátozott beszámítás az enyhítő szakasz korlátlan enyhítés nélküli alkalmazását is megalapozhatja, mivel ez enyhítő körülménynek tekintendő. A bíró joga eldönteni, hogy a konkrét esetben a Btk. 82. § (2) vagy (3) bekezdés szerinti enyhítő rendelkezést vagy éppen a korlátlan enyhítést engedő 17. § (2) bekezdést alkalmazza-e (BH2000. 524., BH2002. 124.). Ebben az esetben van helye a Btk. 16. §-a szerinti belátási képesség vizsgálatának, amennyiben a törvényi feltételek fennállnak.

5. Eljárásjogi kérdések

A kóros elmeállapot fennállása szakkérdés, a büntetőeljárásban igazságügyi elmeorvos-szakértőt kell kirendelni. A Be. 188. §-a értelmében szakértő alkalmazása kötelező, ha a bizonyítandó tény megállapításához vagy megítéléséhez különleges szakértelem szükséges. Amennyiben kétség támad a beszámítási képességgel kapcsolatban, azt az elkövető javára kell értékelni (BH1992. 747., BH2003. 393., BH2004. 43.).

Amennyiben a terhelt a büntetőeljárás alatt válik elmebeteggé, a Be. 394. § (1) bekezdés a) pontja vagy a Be. 487. §-a alapján az eljárást fel kell függeszteni. Az eljárási törvény az elmebetegséget említi felfüggesztési okként, a Be. szóhasználatának tág értelmezésében „elmebetegség” alatt az elmeműködés minden kóros elváltozását érteni kell.

Más jogági jogintézmények, amelyek az elmeműködés valamely defektusához kötődnek, a büntetőjogi felelősséget illetően nem bírnak relevanciával, így a cselekvőképességet kizáró gondnokság alá helyezés nem jelenti a büntetőjogi felelősségre vonhatóságot kizáró kóros elmeállapot fennállását (BH1990. 82.).

Kapcsolódó joggyakorlat

723/B/1991/6. AB határozat A terhelt elmeállapotának megfigyelése a megfelelő garanciális szabályok miatt nem tekinthető a személyi szabadsághoz való jog alkotmányellenes korlátozásának.

3/1998. Büntető jogegységi határozat az 1978-as Btk. 24. § (1) bekezdésében felsorolt okok miatt, az 1973. évi I. törvény 49. § (2) bekezdése alapján a védő kirendelésének vizsgálatáról.

57/2007. BK vélemény A kábítószerrel visszaélés miatti büntetőjogi felelősségről.

56/2007. BK vélemény A büntetéskiszabás során értékelhető tényezőkről.

III. számú Büntető Elvi Döntés az ittas vagy bódult állapotban elkövetett bűncselekményekért való felelősségről

Kapcsolódó jogi szabályozás

2017. évi XC. törvény a büntetőeljárásról 188. §, 394. §, 487. §

18. § A 17. § nem alkalmazható arra, aki a bűncselekményt önhibájából eredő ittas vagy bódult állapotban követi el.

1. A bűnösségen alapuló felelősség elve alóli kivétel

Ez a rendelkezés áttöri a bűnösségen alapuló felelősség elvét. Az alkotmányosan közvetve rögzített elv azt jelenti, hogy csak olyan személyt lehet büntetőjogilag felelősségre vonni, akit az elkövetés időpontjában a büntetőjog által megkövetelt, felróható bűnös pszichés viszony fűz a cselekményéhez.

2. Az önhiba jelentése

Az önhiba lényegében a beszámítási képességet kizáró állapot kiváltó oka, az adott személy saját cselekményének (döntésének) következtében, azaz szeszes ital vagy bódultságot előidéző szer fogyasztását követően áll be a beszámítási képesség hiánya. Az önhiba kizárt, ha tudtán kívül tettek valamilyen tudatmódosító szert valakinek az italába, ételébe, s ha ilyenkor a beszámítási képesség hiányzik, a Btk. 17. §-át kell alkalmazni.

Önhibából eredő ittas vagy bódult állapot esetén elkövetett cselekmények esetén a beszámítási képesség nem szükségképpen hiányzik, de mértéktelen alkoholfogyasztás vagy bizonyos típusú kábítószerek használata esetén tényszerűen bekövetkezhet a hiánya. A Btk. 18. § relevanciája ez utóbbi esetben merül fel, amikor is a Btk. rendelkezés értelmében a kóros elmeállapotra vonatkozó rendelkezések nem alkalmazhatók, így – bár a beszámítási képesség hiányzik – az önhiba áttöri a bűnösségen alapuló felelősség elvét: az elkövető felelősségre vonható a beszámítási képesség elkövetéskori hiánya esetén is.

3. A felelősség megállapítása

Azt, hogy ilyenkor szándékos vagy gondatlan bűncselekmény miatt kell-e megállapítani a felelősséget, a III. számú Büntető Elvi Döntés iránymutatása alapján kell eldönteni: az adott esetben beszámítási képességgel nem rendelkező személyt a büntetőjogi felelősségre vonás szempontjából úgy kell tekinteni, mintha a cselekmény elkövetésekor beszámítási képessége birtokában lett volna. A III. számú Büntető Elvi Döntés szerint az ittas állapot okozta tudatzavar alapvetően eltér a tudatzavar egyéb eseteitől; az önhibából leittasodó tudatzavara olyan ok következménye, amelyért az elkövető felelőssé tehető. A saját akaratelhatározásától, szándékától függ ugyanis, hogy a tűrőképességét meghaladó mérvű alkoholfogyasztással előidézi-e a beszámítási képességet kizáró vagy korlátozó tudatzavar veszélyét. A Btk. 18. §-án alapuló felelősség szükségképpen eltér a bűnösség általános alakjától. A bíróságnak először az önhiba fennállása vonatkozásában azt kell megvizsgálnia, hogy az adott személy magatartása (például italozása) és a később beállott ittas (stb.) állapot között okozati összefüggés áll-e fenn, illetve az ehhez fűződő „szándékosságot” vagy a „gondatlanságot” is. Ezen túlmenően pedig a bíróságnak vizsgálnia kell, hogy a cselekmény külső megjelenési alakja és az ezzel kapcsolatos tárgyi körülmények szándékos vagy gondatlan elkövetésre utalnak-e, azaz arra, hogy – amennyiben a cselekmény nem a Btk. 18. §-ában foglalt tilalom folytán kerülne elbírálásra – a cselekményt szándékosan vagy gondatlanságból követték volna el (józan állapotra vetített hipotézis). Mindez természetesen csak az adott eset összes körülménye alapján állapítható meg. A bíróságnak tehát nemcsak a leittasodó önhibájának meglétét, de az elkövetett cselekmény tárgyi elemeit is teljes részletességgel és alapossággal kell megállapítania s vizsgálnia. Ha mindebből kétséget kizáróan arra vonható le következtetés, hogy a józan állapotban levő elkövető cselekményét gondatlanságból elkövetettként kellene minősíteni: úgy ezt – ittas állapotban elkövetve is – ilyennek kell minősíteni. Amennyiben azonban a törvény szerint a cselekménynek csak a szándékos elkövetése bűncselekmény, úgy – a gondatlanságra utaló tárgyi körülmények esetén – a Btk. 18. §-ában foglalt rendelkezés alkalmazásával is kizárt a büntetőjogi felelősség megállapítása (BH1992. 739., EBH2004. 1102.). A kóros (patológiás) részegség és az abortív patológiás részegség megítélésére lásd a III. számú Büntető Elvi Döntés 6–7. pontját.

Megjegyzendő, hogy a bíróságok szervezetéről és igazgatásáról szóló 2011. évi CLXI. törvény (a továbbiakban: Bszi.) 42. §-a és az Alaptörvény 25. cikk (3) bekezdése értelmében a bíróságokra nézve kizárólag a jogegységi határozat rendelkezik kötelező erővel, és a büntető elvi döntés kibocsátásának lehetősége akkor sem szerepelt a törvényben, amikor még egyéb eszközök (így az elvi bírósági határozat és az elvi bírósági döntés) is közzétehetők voltak. 2020. április 1-jei hatállyal már ezeket az eszközöket sem nevesíti a Bszi. Mivel a Kúria nem helyezte még hatályon kívül ezt a büntető elvi döntést sem, ennek és más korábban kibocsátott eszközök további alkalmazását nem zárja ki az Alaptörvény, illetve a szervezeti törvény sem, azonban kötelező jellegűnek ma már nem tekinthetők.

Az önhibából eredő bódult állapot vonatkozásában kimondható, hogy a kábítószerek (kábító hatású anyagok) saját elhatározásból való fogyasztásának értékelése nem vezethet a beszámítási képesség normatív kizárásához, itt is az önhiba pótolja adott esetben annak hiányát (lásd még 57/2007. BK vélemény, BH2000. 432.).

Az 56/2007. BK vélemény kimondja, hogy súlyosító körülmény, ha az elkövető a bűncselekményt önhibájából eredő ittas vagy bódult állapotban követte el, és ennek az állapotnak szerepe volt a bűncselekmény elkövetésében; különös a nyomatéka a gátlástalanul, a garázda módon végrehajtott – élet, testi épség vagy a nemi élet szabadsága elleni – bűncselekmények esetében. Az iszákos életmód súlyosító körülmény, ha agresszivitással párosul és a társadalmi együttélési szabályok sorozatos megszegését eredményezi.

4. Actio libera in causa

A szakirodalomban elismert actio libera in causa annyiban hasonlít a Btk. 18. §-a által megfogalmazott szabályra, hogy az is felelősséget megalapozó kivételes esetkört teremt úgy, hogy egyébként a felelősség megállapításának feltételei nem lennének adottak (hiányzik a bűnösség). „Az actio libera in causa alatt olyan cselekmény (actio) értendő, amelynek döntő oka (causa) az elkövető beszámítható (libera) állapotában kifejtett felróható előmagatartása (actio praecedens), aminek következtében olyan állapotba helyezi magát, hogy a tényállásszerű eredmény, illetve az objektív tényállási elemek csak abban az időpontban jelentkeznek, amikor az elkövető már nem beszámítható. Vagyis a bűnösséget, illetve a beszámítási képességet a tényállásszerű magatartáshoz képest egy korábbi időpontból nézve állapítjuk meg a későbbi történésre nézve.” (Nagy Ferenc: A magyar büntetőjog általános része. HVG–ORAC, Budapest, 2010, 168. o.) Az actio libera in causa egyébként jóval tágabb körben nyújtana lehetőséget a felelősség megállapítására, mint a Btk. 18. §, de a hazai jogszabályi környezetet tekintve ennek – Btk. 18. §-on kívüli – elismerése egyaránt sértené a törvényesség és a bűnösségen alapuló felelősség elvét.

Kapcsolódó joggyakorlat

723/B/1991/6. AB határozat A terhelt elmeállapotának megfigyelése a megfelelő garanciális szabályok miatt nem tekinthető a személyi szabadsághoz való jog alkotmányellenes korlátozásának.

57/2007. BK vélemény A kábítószerrel visszaélés miatti büntetőjogi felelősségről.

56/2007. BK vélemény A büntetéskiszabás során értékelendő tényezőkről.

III. számú Büntető Elvi Döntés az ittas vagy bódult állapotban elkövetett bűncselekményekért való felelősségről

Kapcsolódó jogi szabályozás

Magyarország Alaptörvénye (2011. április 25.) 25. cikk (3) bekezdés

2019. évi CXXVII. törvény az egyes törvényeknek az egyfokú járási hivatali eljárások megteremtésével összefüggő módosításáról

2011. évi CLXI. törvény a bíróságok szervezetéről és igazgatásáról 42. §

A kényszer és a fenyegetés

19. § (1) Nem büntethető, aki a büntetendő cselekményt olyan kényszer vagy fenyegetés hatása alatt követi el, amely miatt képtelen az akaratának megfelelő magatartásra.

(2) A büntetés korlátlanul enyhíthető, ha a kényszer vagy a fenyegetés a bűncselekmény elkövetőjét korlátozza az akaratának megfelelő magatartásban.

1. A beszámítási képesség hiányának külső oka

A beszámítási képesség (lásd Btk. 17. §) kizárásának „külső oka” lehet a kényszer vagy a fenyegetés is; ezek a beszámítási képesség egyik elemét, az akarati képességet (azt, hogy képes-e az akaratának megfelelő cselekmény tanúsítására) befolyásolják.

2. A kényszer jelentése

A kényszernek nincs általános részi definíciója, de a Btk. 19. § tartalma alapján egyértelmű, hogy a fenyegetés kivételével minden olyan ráhatást tekinthetünk ilyennek, ami a kényszerített személy cselekvési akaratát befolyásolja: akaratot megtörő kényszer és akaratot hajlító kényszer különböztethető meg. Általában erőszakkal valósul meg a kényszer, de nem szükségképpen: például egy rendkívül rövidlátó személyt szemüvege elrejtésével kényszerítenek mulasztásra (Tokaji Géza: A bűncselekménytan alapjai a magyar büntetőjogban. Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, Budapest, 1984, 288. o.). Az uralkodó álláspontok szerint akaratot megtörő kényszer esetén, amikor nem lehetséges az akaratnak megfelelő magatartás tanúsítása (például lekötözés folytán hiányzik a cselekvési lehetőség a mulasztás körében), már eleve a tényállásszerűség is hiányzik – a cselekményi jelleg hiánya miatt. Az akaratot hajlító kényszer esetén van választási lehetősége, s így cselekvési lehetősége a kényszerített személynek, de a kényszer hatására végül is a másik személy akaratának megfelelő magatartást tanúsít.

Ezzel szemben a különös részi tényállásokban megjelenő elkövetési magatartás, a kényszerítés (kényszer alkalmazásának) különös részi ismérve az, hogy általában erőszakkal és fenyegetéssel egyaránt kifejthető [például Btk. 195. §, Btk. 197. §, Btk. 368. §, de nem tényállási elem az erőszak (fenyegetés): a Btk. 196. §].

3. A fenyegetés jelentése

Fenyegetés a Btk. 459. § (1) bekezdés 7. pontja szerint súlyos hátrány kilátásba helyezése, ami alkalmas arra, hogy a megfenyegetettben komoly félelmet keltsen. A súlyos hátrány bekövetkezésének lehetősége az érintett személyt valamely cselekmény megtételére „kényszeríti”, de a beszámítási képesség hiányán keresztül a bűnösség hiánya állapítható meg, amennyiben e cselekmény valamely tényállásszerű és jogellenes (társadalomra veszélyes) cselekmény képét ölti. Ilyen esetben a fenyegetés hatása alatt álló személy büntethetősége bűnösség hiányában elesik, az ő cselekménye azonban a fenyegetést alkalmazó (vagy kihasználó) személynek a közvetett tettesség jogi konstrukciójával [Btk. 13. § (2) bekezdés] betudható, valamint a kényszer, illetve a fenyegetés alkalmazásával önálló (közvetlen) tettesi alakzatot is realizálhat.

Míg az „egyszerű” fenyegetés nem nyűgözi le teljesen a sértett akaratelhatározását, vagyis nem zárja ki a sértett választási lehetőségét az ellenállás vagy az elkövető által kívánt eredmény között, a minősített fenyegetés az élet vagy testi épség elleni közvetlen fenyegetéssel megtöri a kényszerhelyzetben levő sértett akaratát (BH1983. 393.).

A fenyegetés büntetőjogi relevanciájához azt kell vizsgálni, hogy az elkövetés milyen körülmények között történt, és mekkora volt a megfenyegetett ellenálló képessége. A fenyegető magatartás erejét az a konkrét helyzet, amelyben megvalósult, felerősítheti vagy gyengítheti, és a gyengébb ellenálló képességű személlyel szemben célt érhet olyan fenyegetés is, amely mással szemben esetleg hatástalan marad. Azt a kérdést, hogy a fenyegetés összhatásában milyen erejű volt, elsősorban a megfenyegetett helyzetéből szemlélve kell vizsgálni.

A tévedés

20. § (1) Nem büntethető az elkövető olyan tény miatt, amelyről az elkövetéskor nem tudott.

(2) Nem büntethető, aki a büntetendő cselekményt abban a téves feltevésben követi el, hogy az a társadalomra nem veszélyes, és erre a feltevésre alapos oka van.

(3) Nem zárja ki a büntethetőséget a tévedés, ha azt gondatlanság okozza, és e törvény a gondatlan elkövetést is büntetni rendeli.

1. A bűnösséget kizáró tévedés

A tévedés a bűnösséget zárja ki a hazai büntetőjogi dogmatika szerint. Nem fogadható el az a vélekedés, miszerint a tévedés a tényállásszerűséget zárná ki (így Kis Norbert – Hollán Miklós: Büntetőjog I. Dialóg Campus, Budapest, 2011, 95. o.), ilyenkor például nem lenne helye – bizonyos esetekben – a tévedésben cselekvő személy támadásával szemben jogos védelemnek.

A büntetőjogilag releváns tévedésnek – tartalmát tekintve – két fajtája van: a ténybeli tévedés [Btk. 20. § (1) bekezdés] és a társadalomra veszélyességben való tévedés [Btk. 20. § (2) bekezdés].

A bűnösség elvéből fakad, hogy a büntetőjogi felelősség megállapításához a cselekmény elkövetése során a szándékosság (vagy külön rendelkezés esetén a gondatlanság) átfogja a tényállásszerűséghez tartozó ismérveket, így az objektív tényállási elemeket. A tévedés a szándékosságot, illetve bizonyos esetekben a gondatlanságot zárja ki, így ennek fennállta esetén a büntetőjogi felelősség nem, vagy csak szűk körben állapítható meg. A fenti különbségtétel indokolja azt, hogy a tévedést a bűnösség körében önállóan kell vizsgálni.

2. A (releváns) ténybeli tévedés

Az objektív tényállási elemeket megtestesítő bármely reális ténnyel kapcsolatosan fennállhat a tévedés, például passzív alany életkorát érintően a szexuális visszaélésnél (Btk. 198. §), vagy a passzív alany hivatalos személy minőségével kapcsolatban a hivatalos személy elleni erőszaknál (Btk. 310. §). A segítségnyújtás elmulasztásának bűntette miatti büntethetőséget ténybeli tévedés zárja ki, ha a terhelt tévesen úgy véli, hogy a balesettel érintett személy nem sérült meg, nem szorul segítségre, és e feltételezésre alapos oka volt (BH2005. 274).

A lőszerrel való visszaélés bűntettében – ténybeli tévedés folytán – az elkövető bűnössége nem állapítható meg, ha a szeméttelepen, a második világháború idején gyártott, elrozsdásodott állapotban talált lőszereket abban a tudatban tartja a birtokában, hogy azok már működésképtelenek (BH2004. 221.). Az okozati összefüggésben is lehet – releváns módon – tévedni, céltévesztés (aberratio ictus) esetén az elkövető támadása a célba vett személy ellen irányul, de gondatlansága folytán az elkövetési magatartás az eredetileg megtámadni nem szándékozott személyt éri (BH1992. 618.).

3. A nem releváns (ténybeli) tévedés

A tényállási elemekhez nem kötődő tényekre nézve nem releváns a tévedés: ha az elkövető nem tudja, hogy a jogosulatlan gazdasági előny megszerzése (1978-as Btk. 288. §) körében melyik hazai és uniós intézmény támogatáspolitikájának a sérelmével követi el a tényállásszerű cselekményét (BH2009. 169.). Vagy éppen mivel a rágalmazásnak (Btk. 226. §) nem tényállási eleme a becsület csorbítására alkalmas tényállítás valósága vagy valótlansága (kivéve a közszereplők sérelmére elkövetett cselekményeket; lásd a Btk. 226. §-ához fűzött magyarázatot), az állított tény valóságát megillető ténybeli tévedés a bűnösség szempontjából közömbös; a szándékosság megállapítása szempontjából elegendő, ha az elkövető tudata átfogja a tényállítás becsület csorbítására alkalmas voltát (BH1999. 540.).

Hasonlóképpen lehet irreleváns az a tévedés is, amely az okozati összefüggést érinti (dolus generalis): befejezett emberölésért felel az a szülő nő, aki a gyermekét közvetlenül a szülés után fojtogatja, majd a halottnak vélt újszülöttet egy műanyag zacskóba csomagolva a szemeteskukába dobja, de nem állapítható meg, hogy a sértett a fojtogatás vagy a nejlonzacskóba csomagolás okozta légúti elzáródás következtében halt-e meg (BH1996. 239., Btk. 166. §). A személyben való tévedés (error in personam) esetén az elkövető összetéveszti a sértettet az általa eredetileg megtámadni szándékozott személlyel (BH1992. 618.), ez nem tekinthető releváns tévedésnek. Ha azonban a sértett személyes tulajdonsága a tényállási elemek között speciális jelentőséggel bír (például az életkora, a hivatalos személy minősége), a Btk. 20. § (1) bekezdését lehet alkalmazni (például minősített emberölés helyett alapeseti ölés).

4. A minősítő körülményekben való tévedés

Az objektív tényállási elemek közé tartozó minősítő körülményeket [például több ember életét veszélyeztetve Btk. 160. § (2) bekezdés g) pont; tizennegyedik életévét be nem töltött személy sérelmére Btk. 160. § (2) bekezdés i) pont; a nő beleegyezése nélkül Btk. 163. § (2) bekezdés b) pont; éjjel vagy fegyveresen Btk. 221. § (2) bekezdés; a kábítószer jelentős vagy különösen jelentős mennyisége Btk. 176–179. §; áru mennyisége Btk. 419. § (2) bekezdés; közveszély színhelye vagy a dolog értéke Btk. 370–373. §] megtestesítő tényekkel kapcsolatosan releváns a tévedés. Kivétel ez alól az eredmény, mivel a Btk. 9. §-a értelmében a minősítő körülményt képező eredményt akkor is meg lehet állapítani az elkövető terhére, ha ahhoz a gondatlansága fűződik (szoros értelemben vett vegyes bűnösség, Tokaji Géza: A bűncselekménytan alapjai a magyar büntetőjogban. Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, Budapest, 1984, 239. o.). Ez azt jelenti, hogy amennyiben a szándékosságot a tévedés zárja ki, de a tévedés gondatlanságból fakad, a felelősséget a Btk. 9. § és a Btk. 20. § (3) bekezdés együttes alkalmazásával meg lehet állapítani.

Elképzelhető ugyanakkor, hogy a tévedéssel érintett tényállási elem ugyan elesik, de más bűncselekmény megállapítható marad (például hivatalos személy elleni erőszak helyett testi sértés).

5. A társadalomra veszélyességben való tévedés

A Btk. 4. §-ához fűzött magyarázaton túlmenően az emelendő ki, hogy a büntetőjog csak szűk körben ismeri el e tévedést relevánsnak, mivel a tényállásszerűséghez fűződő tények tudata (elkövetés helye, módja, eszközei stb.) a legtöbb esetben már eleve közvetíti a társadalomra veszélyesség tudatát is.

Ettől függetlenül azonban – amennyiben a tévedés alapos okból származik – az elkövető sikerrel hivatkozhat arra, hogy nem volt tisztában cselekménye társadalomra veszélyes mivoltával (következményeivel). Itt nem csupán a jogszabályok ismerete vagy nem ismerete a kérdés, a cselekmény társadalmi helytelenítése, „erkölcstelensége” felismerése is elegendő lehet ahhoz, hogy tételezni lehessen a társadalomra veszélyesség tudatát.

A különösen nagy kárt okozó csalás bűntettét megvalósító terhelt – aki a társával együtt az ügyletkötés alkalmával a gazdasági társaságot a fizetési készségük és képességük tekintetében haszonszerzés végett tévedésbe ejti, és ezáltal kárt okoz – a társadalomra veszélyességben való tévedésre eredményesen nem hivatkozhat, ha a magatartása jogellenes vagy társadalmilag helytelenített voltával tisztában van (BH2003. 443.). A cselekmény társadalomra veszélyességének felismerése értékelés eredménye, amelynél az elkövető számára az a meghatározó, azt kell tudnia, hogy a közösség, a társadalom többsége miként értékel bizonyos magatartást. Ennek legmegbízhatóbb forrása viszont a jogszabály. Amennyiben tehát valamely cselekmény társadalomra veszélyességét jogszabály értékeli, a jogszabályt ismerő elkövető a társadalomra veszélyességet illetően nem lehet tévedésben (BH2000. 238.).

Nem büntethető, aki ügyvéd jogszerűtlen tanácsa alapján – a tanács jogszerűségében bízva – követ el bűncselekményt, mivel az ügyvédi tanácsra tekintettel a cselekményt abban a téves feltevésben követte el, hogy az a társadalomra nem veszélyes. A bűncselekményért közvetett tettesként a tanácsot adó ügyvéd felel (BH2018. 216. II.).

A jogosulatlan pénzügyi szolgáltatási tevékenység bűntettével kapcsolatban a társadalomra veszélyességben való tévedés megállapítására nincs alap, ha az elkövetők nem ismerik ugyan a hitelintézetekről és a pénzügyi vállalkozásokról szóló törvény rendelkezéseit, de a kamatos kamat felszámításával kapcsolatban felismerik a magatartás jogellenességét, és annak veszélyes vagy erkölcstelen voltát (BH2002. 423. II.).

Ezzel van összefüggésben az is, hogy az elkövető alacsony műveltsége, iskolázatlansága enyhítő körülmény, kivéve, ha olyan bűncselekményt követett el, amelynek súlyát és tilalmazottságát az értelmi színvonalától és iskolázottságától függetlenül mindenki belátja, így emberölés, rablás, testi sértés stb. esetén (56/2007. BK vélemény).

Az itt képviselt álláspont szerint a kábítószert mint elkövetési tárgyat érintő, szabályozásban való tévedés (a Btk. 176–180. §-ainak alkalmazása körében) esetén felmerülhet az alapos okból való tévedés lehetősége abban a joghelyzetben, amelyet az Alkotmánybíróság a 31/2021. (XII. 1.) AB határozatával záruló eljárásában megvizsgált, és amelyben a jogalkotó mulasztásban megnyilvánuló Alaptörvény-ellenességét állapította meg, mivel a Btk. 459. § (1) bekezdés 18. pont a)–b) alpontjaiban nem az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdéséből fakadó követelményeknek megfelelően van szabályozva a kábítószer fogalma. Ugyan a törvényesség elvének megfelelő jogértelmezés az elkövetési tárgy hiányában a bűncselekményi minőség kizárását eredményezi, de amennyiben az eljárás alá vont személy tudattartalma felől közelítjük meg a törvényességnek nem megfelelő jogszabályi környezetet, akkor kimondható, hogy az egyén lényegében nem tudja megállapítani a törvény (és így a büntetendőség) tartalmát, ezért amíg az Országgyűlés nem tesz eleget jogalkotói feladatának, addig a folyamatban levő büntetőeljárásokban, amennyiben az elkövetési tárgy mint tényállási elem nem kerül kizárásra a helyes jogalkalmazói jogértelmezés útján, az érintett anyagokra elkövetett bűncselekményeknél alkalmazható a társadalomra veszélyességben való tévedés Btk.-beli szabálya.

6. Az alapos ok jelentése

Az alapos ok leggyakrabban téves jogi tájékoztatásban ölt testet, de megjelenhet jogalkalmazói döntés tartalmában is (amelyből aztán téves következtetéseket von le a későbbi elkövető). A jogi (büntetőjogi) szakirodalomban megjelent jogi okfejtésre való puszta hivatkozás a tévedés megállapítását önmagában nem eredményezheti. A tévedés megállapításának ugyanis elsőrendű feltétele az elkövetéskori tudattartalom vizsgálata. Ehhez képest a szakirodalomra mint a tévedést megalapozó körülményre hivatkozás minimális feltétele annak legalább a valószínűsítése, hogy az elkövető a cselekménye előtt találkozott olyan szakirodalommal, amelyben foglaltakat értékelve az élet adott területén az általa is helyesnek ítélt magatartását kialakította (Legfelsőbb Bíróság Bfv.II.13/2009/5.). A hatósági félretájékoztatás tekinthető a legmarkánsabb esetkörnek, ilyenkor az állami hatóság (önkormányzat is), vagy annak egy tagjához köthető aktus lesz az alapos ok megállapításának az alapja, de csakis akkor, ha a félrevezető tájékoztatás a hivatali eljárásban történik meg, és nem a hatóság tagjának magánjellegű tevékenységei közben. Mindehhez képest a Kúria a BH2018. 216. számon közzétett eseti döntésével az ügyvéd jogszerűtlen tanácsát is figyelembe vette az alapos ok megállapításánál, figyelemmel arra, hogy – a konkrét ügyben is – az állampolgár az ügyei intézéséhez jogvégzett, magasan kvalifikált jogászt vesz igénybe, és nem várható tőle, hogy megkérdőjelezze a jogi tudással bizonyosan rendelkező személy tanácsát, amennyiben azt a jogi képviselői minőségében adta (lásd Gubis Philip: A Kúria felülvizsgálati végzése a társadalomra veszélyességben való tévedésről. JeMa, 2020/3-4. szám, 1–9. o.). Ilyenkor az ügyvéd felelőssége közvetett tettesként elkövetett cselekmény vonatkozásában fennállhat.

7. A ténybeli tévedés és a társadalomra veszélyességben való tévedés egymástól való elhatárolása

E kérdés az utóbbi alkalmazásának szigorúbb feltételei miatt különös jelentőséggel bír. Az elhatárolás szükségessége azokban az esetekben merül fel, amikor valamely más jogszabályi rendelkezés ténybeli körülmények ismeretét írja elő a címzettek számára valamely cselekvéshez (attól való tartózkodáshoz). Például a természetkárosítás (Btk. 242. §) körében valamely fokozottan védett állatfaj egyedének behozatala (vagy például korallzátonyról származó koralldarab, „talált” tigrisfog stb.) esetén ténybeli tévedésről van szó, ha az elkövető nem ismeri fel, hogy a nála levő egyed (vagy annak származéka) olyan, ami védelem alatt áll, esetleg eleve nem védett fajú egyednek gondolja, de társadalomra veszélyességben való tévedést jelenthet (alapos ok esetén) az, ha azt sem tudja, hogy létezik a vadon élő állatoknak, növényeknek nemzetközi védelme. Így felmentette a Legfelsőbb Bíróság azt az elkövetőt, akivel szemben természetkárosítás miatt [Btk. 242. § (1) bekezdés a) pont] indult büntetőeljárás, mivel egy amerikai ajándékboltban preparált alligátorfejet vásárolt és azt behozta az országba. A felmentést az 1978-as Btk. 27. § (2) bekezdésére alapozta a bíróság, mivel okfejtése szerint a terhelt által elkövetett cselekmény a határ átlépéséhez kapcsolódó, általánosan ismert vagy a hatósági tájékoztatások alapján könnyen megismerhető jogi előírásoknál nehezebben felkutatható, megismerhető tilalmat sértett. A védett, fokozottan védett vagy nemzetközi szerződések oltalma alá tartozó növény- és állatfajok bonyolultan szabályozott, igen terjedelmes listájának felkutatása és megismerése bizonyos szakértelmet, több tekintetben jogi szaktudást feltételez, a vonatkozó jogszabályok és nemzetközi jogi aktusok keresése és egybevetése nem egyszerű, a tilalmi listák időről időre változnak, emiatt pontos tartalmukról az adott cselekmény idején célszerű mindig újólag tájékozódni. A terhelt a neki felrótt bűncselekmény körülményeiből kivehetően elutazása előtt nem készült fel a később dísztárgyként alkalmilag megvásárolt alligátorfej behozatalára, melyet ötletszerűen, csekély összegért egy nyilvános üzletben vásárolt. E körülményeket figyelembe véve pedig életszerűtlen neki felróni a védett állat- és növényfajokkal összefüggő jogi tájékozódás elmaradását (Legfelsőbb Bíróság Bfv.II.360/2007/5.). Ténybeli tévedés okán nem a tiltott szerencsejáték szervezésének vétségét, hanem a játék- és pénznyerő automaták üzemeltetésére vonatkozó szabályok megszegésének szabálysértését követi el az ilyen automaták üzemeltetésére alakult kft. ügyvezető igazgatója, aki különböző vendéglátó-ipari egységek tulajdonosainak pénznyerő automatákat ad át üzemeltetésre abban a téves tudatban, hogy azok játékautomaták, de kellő gondossággal felismerhette volna, hogy azok valójában pénznyerő automaták. A társadalomra veszélyességben való tévedés esetén a vádlottaknak azzal a ténnyel, hogy az adott gépek pénznyerő automatának minősülnek, tisztában kellett volna lenniük, és csak a cselekmény jogellenességében kellett volna tévedniük. Az adott esetben azonban nem erről volt szó: a vádlottak a keretdiszpozíciót kitöltő alacsonyabb szintű igazgatási jogszabályokat és ezek szigorúbb változásait is ismerték, erre hivatkoztak is a védekezésükben, csupán az automatáknak a helyes minősítésével – mint ténnyel – nem voltak tisztában (BH1997. 470.). Ha a terhelt a számítógépes programokat, amelyeket kalózterjesztőktől és nem a jogtulajdonosoktól vagy általuk megbízott terjesztőktől szerzett meg, a programok értékéhez képest jelentéktelen ellenérték fejében többszörözi, a társadalomra veszélyességben való tévedés nem merülhet fel (BH2009. 232.).

A vélt jogos védelem és a vélt végszükség is kizárhatja a büntethetőséget, ilyenkor az adott jogellenességet kizáró ok fennállásában téved az elkövető, ez – ahogy az már említésre került – bár természetét tekintve ténybeli tévedésnek is felfogható, a társadalomra veszélyességben való tévedés szabálya alapján bírálandó el (lásd még a Btk. 21–23. §-aihoz írt magyarázatot).

8. A tévedés gondatlansága

A Btk. 20. § (3) bekezdés szerint a tévedés gondatlansága esetén (ha az adott bűncselekmény gondatlan alakzatát is büntetni rendeli a törvény) a bűnösség kizárásának nincs helye. Ilyenkor azonban a megállapítandó gondatlan bűnösség nem az adott bűncselekmény vonatkozásában áll fenn, azaz nem a megállapítandó bűncselekmény tényállási elemeinek megvalósulásához járuló gondatlanságról, hanem a gondatlanságból eredő tévedésről van szó (a meg nem állapítható szándékos bűncselekmény tényállási elemével kapcsolatosan). Így például a hivatalos személy gondatlan megölése [Btk. 160. § (4) bekezdés] eleve gondatlan elkövetési magatartást feltételez, míg a tévedés rendelkezésének alkalmazásával előálló gondatlan bűnösség azt jelenti, hogy a tettes a passzív alany hivatalos személy minőségével kapcsolatos tévedését okozta a gondatlanság, de attól még a passzív alanyt, bár tévedés hatására, „szándékosan” ölte meg. Az így előálló gondatlan bűnösség tehát jogi fikció, ennek bizonyítására eltérő ténybeli vizsgálatot (bizonyítást) kell lefolytatni, mint akkor, ha a tényállásszerűséghez kötődő gondatlanság a bizonyítás tárgya. Ilyen esetben a bűnösítés szándékos alapesetben történik. A Btk. 20. § (3) bekezdése szerinti gondatlanság ugyanis nem az ölés történeti tényeivel kapcsolatos gondatlanságot jelenti, hanem a ténybeli tévedés vagy a társadalomra veszélyességben való tévedés gondatlanságát, azaz azt, hogy a gondatlanság e téves feltevés kialakulásában, esetleg fennmaradásában jut szerephez. A tényállási elemek megvalósulásához járuló gondatlanság (tipikusan hanyagság) és a gondatlanságból (hanyagságból) eredő tévedés kérdésköre nem ugyanazt a vizsgálatot követeli meg, mivel eltérő ténybeli körülmények testesítik meg az objektív gondossági kötelesség, a szubjektív gondosságra való képesség és az elvárhatóság (Tokaji Géza: A bűncselekménytan alapjai a magyar büntetőjogban. Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, Budapest, 1984, 232. o.; Karsai Krisztina: A foglalkozás körében elkövetett veszélyeztetés tényállásának kritikája. Magyar Jog, 2006/12. szám, 745–750. o.) konkrét ismérveit egy elkövetési magatartás (eredmény) gondatlansága esetén, és mások a társadalomra veszélyesség ismeretére vonatkozó gondatlanság vizsgálata során.

A jogellenesség hiányában való tévedés ontológiailag a ténybeli tévedés körébe tartozik, csak éppen olyan tényben téved az érintett személy, ami a felelősségét kizárná, ezt a Btk. szabályozásában a társadalomra veszélyességben való tévedés formulája fedi le (lásd még Kis Norbert – Hollán Miklós: Büntetőjog I. Dialóg Campus, Budapest, 2011, 126. o.).

Kapcsolódó joggyakorlat

57/2007. BK vélemény A kábítószerrel visszaélés miatti büntetőjogi felelősségről.

56/2007. BK vélemény A büntetéskiszabás során értékelendő tényezőkről.

A jogos védelem

21. § Nem büntetendő annak a cselekménye, aki a saját, illetve a mások személye vagy javai elleni jogtalan támadás megelőzése céljából telepített, az élet kioltására nem alkalmas védelmi eszközzel a jogtalan támadónak sérelmet okoz, feltéve, hogy a védekező mindent megtett, ami az adott helyzetben elvárható annak érdekében, hogy az általa telepített védelmi eszköz ne okozzon sérelmet.

1. Alaptörvényi rendelkezés

Az Alaptörvény szerint mindenkinek joga van törvényben meghatározottak szerint a személye, illetve a tulajdona ellen intézett vagy az ezeket közvetlenül fenyegető jogtalan támadás elhárításához (V. cikk). Ezen alkotmányos rendelkezésnek a büntetőjogi leképezése a jogos védelem szabályozása. „A jogtalanul megtámadott legitim érdeke meghatározott jogi tárgyainak védekezéssel történő megtartása.” (Nagy Ferenc: A magyar büntetőjog általános része. HVG–ORAC, Budapest, 2010, 141. o.) A Btk. tartalmazza az ún. megelőző jogos védelemről szóló rendelkezéseket a 21. §-ában és a jogos védelem „általános” szabályát a 22. §-ában.

2. Megelőző jogos védelem

A jogos védelem a tényállásszerű cselekmény jogellenességét (társadalomra veszélyességét BH2011. 269.) zárja ki, így elsődleges büntethetőséget kizáró ok, de a Btk. nem specifikál ennyire, csupán a 15. § szerinti büntethetőséget kizáró okként azonosítja. A magyar büntetőjog a jogos védelem mellett a (védelmi berendezés útján kifejtett) ún. megelőző jogos védelmet is szabályozza a Btk. 21. §-ában. A rendelkezést az 1978-as Btk.-ban rögzítették először: 2009. augusztus 9-étől volt hatályos és a megelőző jogos védelem elnevezést kapta, illetve a védelmi berendezéssel gyakorolt jogos védelemként is lehet rá hivatkozni. A Btk. 21. §-a sajátos viszonyban áll a jogos védelem „főszabályával”, azaz a 22. § szerinti jogos védelemmel: bizonyos körben „speciális”, más esetekben háttérbe lép a 22. §-ához képest, illetve vannak olyan esetkörök, amelyekre nézve a Btk. 21. §-a szerinti jogos védelmet önálló jogellenességet kizáró oknak kell tekinteni. Korábban a védelmi berendezésnél fizikai valójában jelen nem levő védekező személy esetén, ha még a javak (közérdek) fenyegetése sem állapítható meg, a védelmi berendezés telepítése és működtetése tipikusan nem volt „menthető” a jogos védelem alapján, mivel a jogtalan támadás vagy az azzal való fenyegetés közvetlensége nem volt adott. Ezt az esetkört önállóan lefedi a Btk. 21. §-a, éppúgy mint egy fordított szituációt: amikor a jogtalan támadás már vagy még hiányzik, így a jogtalan támadó személyére nem fókuszálódik a védekezés, de a védelmi berendezés működésbe lép, és így az eshetőleges szándékkal elkövetett élet, testi épség, egészség elleni bűncselekmény kísérletének jogellenességét zárja ki. Ilyenkor kap önálló funkciót a rendelkezés. Az új szabály viszont abban az esetben, ha a védelmi berendezésnél jelen van az esetlegesen megtámadott személy, csupán kibontja a jogos védelem megvalósulásának egy lehetséges módozatát, ebben a vonatkozásban speciális a Btk. 22. §-ához képest. Ha pedig ezek a konkrét ismérvek nem adottak, akkor a Btk. 21. § alkalmazása kizárt, így a Btk. 22. §-ának alkalmazhatóságát kell vizsgálni (például a támadás elején kézzel aktivált védelmi berendezés megöli a jogtalan támadót).

A törvény a „mások személye” elleni jogtalan támadás kifejezést tartalmazza, ami – összevetve a Btk. 22. §-a szerinti jogos védelem főszabályával – korlátozásnak is tekinthető a nyelvtani értelmezés alapján, ugyanakkor nincs reális indoka annak, hogy a más személye elleni (azaz egy személy) jogtalan támadás céljából telepített védelmi eszköz esetén, ha egyébként a Btk. 21. § alkalmazásának feltételei fennállnak, ezt kizárjuk. Emiatt e szóhasználati eltérésnek e helyütt relevanciát nem tulajdonítunk.

3. A jogtalan támadás és a védelmi eszköz jelentése

A jogtalan támadás értelmezéséhez lásd a Btk. 22. §-ához írt magyarázatot azzal, hogy a Btk. 21. §-a nem ismeri el jogtalan támadásnak a közérdek ellen intézett támadást. E körben tehát nem lehet védelmi berendezéssel gyakorolt védekezés esetén a rendelkezésre hivatkozni. A védelmi eszköz nem lehet az élet kioltására alkalmas, e jellemző a védelmi eszköz objektív tulajdonságának tekinthető. A törvényhelyet beiktató módosítás indokolása szerint élet kioltására alkalmas védelmi eszköz lehet például szúró, vágó fegyver, lőfegyver automatikus működésbe hozatala, vagy nagy erősségű, illetőleg magasfeszültségű áram. Ezek alkalmazása nem eredményezhet büntetlenséget. Amennyiben nem a jogtalan támadót éri sérelem, hanem egy vétlen személyt, ennek a kockázatát jogtalan támadás hiányában a védekezőnek kell viselnie, ami azt jelenti, hogy ha a védelmi eszköz vétlen személynek okoz sérelmet, e sérelem gondatlanságból történt okozásáért (például testi sértés, vagy foglalkozás körében elkövetett veszélyeztetés gondatlan vétsége miatt) a védekező felel.

4. Adott helyzetben tőle elvárhatóság jelentése

A védelmi eszköz telepítőjének mindent meg kell tennie a sérülés elkerülése érdekében, ami az adott helyzetben tőle elvárható volt. Ez a kötelezettség teljesíthető például a jogtalan támadás esetleges következményeire a figyelmet közvetlen vagy közvetett módon felhívó valamely jelzés (felirat, ábrázolás, fény- vagy hangjelzés) alkalmazásával. Az adott helyzetben elvárhatóság azt fejezi ki, hogy nem csupán a védekező személye, hanem a választott eszköz is befolyásolja, hogy milyen módon kell a védekezőnek a sérelem elkerülése érdekében mindent megtennie. Sérelem alatt értelemszerűen a jogtalan támadó sérelmét kell érteni.

5. Tévedés értékelése

Amennyiben az elkövető a védelmi berendezés objektív ismérveivel kapcsolatosan téved, a vélt jogos védelem (védelmi eszközzel) elismerhető a tévedés körében (Btk. 20. §), így például akkor, ha az élet kioltására alkalmatlannak hiszi az általa telepített védelmi eszközt. Ilyenkor a társadalomra veszélyességben való tévedés szabályát kell alkalmazni (még akkor is, ha ténybeli a tévedés), lásd a Btk. 20. § (2) bekezdéshez írt magyarázatot.

A Btk. 21. §-ának megfelelő cselekmény vonatkozásában nem releváns az arányosság (szükségesség) vizsgálata, így a jogtalan támadónak okozott mindennemű sérelem (az élete kioltásán kívül) megengedett – amennyiben a további feltételek is teljesülnek.

Kapcsolódó joggyakorlat

56/2007. BK vélemény A büntetéskiszabás során értékelhető tényezőkről.

Kapcsolódó jogi szabályozás

Magyarország Alaptörvénye (2011. április 25.) V. cikk

22. § (1) Nem büntetendő az a cselekmény, amely a saját, illetve más vagy mások személye, javai vagy a közérdek ellen intézett, illetve ezeket közvetlenül fenyegető jogtalan támadás elhárításához szükséges.

(2) A jogtalan támadást úgy kell tekinteni, mintha az a védekező életének kioltására is irányult volna, ha

a) azt személy ellen

aa) éjjel,

ab) fegyveresen,

ac) felfegyverkezve vagy

ad) csoportosan

követik el,

b) az a lakásba

ba) éjjel,

bb) fegyveresen,

bc) felfegyverkezve vagy

bd) csoportosan

történő jogtalan behatolás, vagy

c) az a lakáshoz tartozó bekerített helyre fegyveresen történő jogtalan behatolás.

(3) Nem büntethető, aki az elhárítás szükséges mértékét ijedtségből vagy menthető felindulásból lépi túl.

(4) A megtámadott nem köteles kitérni a jogtalan támadás elől.

1. Alaptörvényi rendelkezés

Az Alaptörvény szerint mindenkinek joga van törvényben meghatározottak szerint a személye, illetve a tulajdona ellen intézett vagy az ezeket közvetlenül fenyegető jogtalan támadás elhárításához (V. cikk). Ezen alkotmányos rendelkezésnek a büntetőjogi leképezése a jogos védelem szabályozása. „A jogtalanul megtámadott legitim érdeke meghatározott jogi tárgyainak védekezéssel történő megtartása.” (Nagy Ferenc: A magyar büntetőjog általános része. HVG–ORAC, Budapest, 2010, 141. o.) A Btk. tartalmazza az ún. megelőző jogos védelemről szóló rendelkezéseket a 21. §-ában és a jogos védelem „általános” szabályát a 22. §-ában. A megtámadottat nem lehet a bűncselekménnyel szembeni védekezés lehetőségétől megfosztani amiatt, hogy a jogtalan támadás helyét, idejét, módját, eszközét a bűncselekmény elkövetője választja meg. A jogtalan támadó megtámadottal szembeni helyzeti előnye éppen ebben az önkényben áll, s a védekezéshez fűződő jog emiatti elvitatása a kockázatmentes elkövetés (bűnözés) elfogadását, ezáltal közvetve ösztönzését jelentené (EBH2018. B.11.).

2. Jogos védelmi helyzet fennállása

A jogos védelem rendelkezésének alkalmazásához az ún. jogos védelmi helyzet fennállása szükséges, ami a meghatározott jogtárgyakat érintő jogtalan támadás vagy az azzal való közvetlen fenyegetés révén jön létre. A saját vagy mások személyét ért támadás (fenyegetés) az élet, testi épség, egészség, szabadság vonatkozásában általában nem okoz különösebb magyarázatot. A magánlakás sérthetetlenségét és a házijogot is a jogos védelem körébe lehet vonni (személy közvetlen támadása). Ennek tagadása esetén arról lenne szó, hogy a polgári jogi birtokvédelem szabályainak alkalmazása felhatalmazná a megsértett személyt bizonyos mérvű tettlegesség, azaz büntetőjogilag akár tényállásszerű cselekmény kifejtésére, úgy, hogy közben a büntetőjog eleve kizárná a jogos védelem rendelkezéseinek alkalmazhatóságát. Ez sértené a jogrend egységének az elvét (emiatt nem elfogadható a BH1993. 401.). Azt az ítélkezési gyakorlatot, amely szerint a becsületsértő kijelentések nem alapozzák meg a jogos védelmi helyzetet, el kell utasítani (BH2000. 335.), mivel súlyosan korlátozza a Btk. szerinti „személy” fogalom tartalmát, ezzel pedig a büntethetőségi akadály (ti. a jogos védelem) megállapítását szűkíti, tehát a büntetőjogi felelősséget kiterjeszti szokásjogi (bírói jog) alapon. A 4/2013. Büntető jogegységi határozat – mindenféle indokolás nélkül – kifejezetten kimondja, hogy a verbális cselekmények ellen nincs helye jogos védelemnek. Hasonló a BH2020. 1. közzétett eseti döntés is, amelyben a Kúria kimondja, hogy a sértett kijelentései – függetlenül attól, hogy milyen hangnemben hangzottak el – nem alapozhatják meg jogtalan támadás megállapítását, mivel a verbális megnyilvánulás önmagában sem személy vagy javak elleni támadás, sem a jogtalan támadással közvetlenül fenyegető helyzet megállapítását nem eredményezheti még akkor sem, ha az becsületsértő jellegű lett volna. Ez a gyakorlat súlyosan sérti a törvényesség elvét [Alaptörvény XXVIII. cikk (4) bekezdés], és egy ilyen tartalmú bírósági döntés alkotmányjogi panasszal támadható az Alaptörvény 24. cikk (2) bekezdés d) pontja alapján. A megszégyenítő jellegű, fizikai kényszerrel járó támadás is megalapozhatja a jogos védelmi helyzetet, így a vagyonőrrel szemben, aki az áruház vásárlóját tettenérés hiányában, valós jogszabályi feltétel nélkül feltartóztatja és kézrátétel mellett az üzlet irodahelyiségébe akarja bekísérni, majd az ez elől kitérő vásárlót haladásában ismételten meggátolja, fizikai kényszerrel visszatartja, van helye jogos védelemnek (EBH2017. B.10.).

A javak ellen irányuló jogtalan támadás is megalapozza a jogos védelmet, de a más javai ellen intézett jogellenes magatartás elhárítása érdekében jogos védelmi helyzetben levő személlyel szemben fellépő elkövető javára fogalmilag kizárt a jogos védelmi helyzet jogszerű megállapítása (BH1996. 70.). A közérdek a jogilag elismert közösségi érdeket jelenti, de nem csupán a társadalom egészének érdekeit, hanem a társadalom egyes kisebb közösségeinek érdekeit is ide kell érteni (Nagy Ferenc: A magyar büntetőjog általános része. HVG–ORAC, Budapest, 2010, 143. o.). Közvetlenül fenyegető támadásról akkor beszélünk, ha az elhárító cselekmény akkor és ott történő kifejtésének az elmulasztása a későbbi elhárítás lehetőségét kizárja. A megtámadottnak nem kell megvárnia, hogy a közvetlen fenyegetésből a támadás ki is fejlődjön, a szembeszállás joga éppúgy megilleti a közvetlen fenyegetés esetén is. A jogos védelmi helyzet nem áll fenn, ha a sértett fenyegető kijelentése nem azonnali (közvetlen), hanem egy esetleges és későbbi bántalmazást helyez kilátásba (BH1998. 63.).

A jogos védelmi helyzet megállapítása szempontjából a jogtalan támadás fogalma alá vonható a sértett részéről tanúsított olyan passzív magatartás is, amely a jogellenes állapot további fenntartását célozza (BH1997. 512.). A jogos védelem megítélése szempontjából a több tevékenységi mozzanatból álló jogtalan támadó magatartást nem az egyes részmagatartások elszigetelt vizsgálata alapján, hanem összefüggéseiben szemlélve, egységesen kell vizsgálni. A jogtalan támadó legyőzése, így ad absurdum a legutoljára kifejtett ütés sem tekinthető jogellenesnek pusztán azért, mert éppen akkor a jogtalan támadó már harcképtelenné vált (BH1986. 88.).

A Kúria az EBH2018. B.11. számon közzétett eseti döntésében azon az állásponton van, hogy javak elleni támadás esetén a jogos védelem megítélése nem független a vagyon elleni bűncselekmény (lopás) kísérletként vagy befejezettként értékelésének dogmatikai problematikájától, a dolog fölötti tényleges uralom megszerzésétől. Ennek kimondása lehetővé tette a konkrét ügyben azt, hogy a megtámadott által kifejtett halálos eredménnyel járó „üldözés” egész folyamata a jogos védelem elhárító cselekménye körébe tartozzon, így az időbeli túllépés fel sem merülhetett. Itt kiszélesedik a jogos védelem alkalmazhatóságának a hatóköre, azaz a jogtalan támadó hátrányára alkalmazza a Kúria a dogmatikai alakzatot, erősítve a „jogtalan támadó viseli a támadásának kockázatát” tételt.

3. A jogtalan támadás jelentése

A jogos védelmet megalapozó támadás (közvetlen fenyegetés) jellemző ismérve a jogtalanság, ami objektív ismérv, és nem csupán a büntetőjog-ellenességet tartalmazza, hanem a más jogágbeli jogtalanságot is. A bántalmazásával szemben az eljáró hivatalos (közfeladatot ellátó) személyt a törvény még az eljárás (intézkedés) jogszerűtlensége esetén is védi, a bántalmazó azonban jogos védelem címén mentesülhet (BH2011. 31.).

A Ptk. 5:5–5:6. §-a tartalmazza a birtokvédelem megengedett eszközeit: a jogos önhatalom a támadó cselekmény jogtalanságát kizárja, így az ezzel élő „támadóval” szemben nincs helye jogos védelemnek. A Kúria EBH2018. B.11. számon közzétett eseti döntésével kimondta, hogy a javak elleni jogtalan támadás elhárítása érdekében kifejthető jogszerű védekező cselekményt a törvény nem szűkíti le az elvétel testi erővel történő fizikai megakadályozására, mert a javak elleni támadáshoz az elhárító magatartás – természetes módon – szükségszerűen éppen a dolog visszaszerzésével, tényleges hatalomban tartásával valósul meg. Ekként a Ptk. szerinti jogos önhatalom büntetőjogi figyelembevétele arra az esetre fog korlátozódni, amikor a sértett ez elvett dolgot időben később fogja visszavenni (Gál Andor: A Kúria elvi bírósági határozata az elvett dologgal menekülő tolvajjal szembeni védekezés jogszerűségéről. A támadó kockázatviselési kötelezettsége mint a jogértelmezés zsinórmértéke az átalakuló bírói gyakorlatban. JeMa, 2018/2. szám, 36–48. o.).

4. A kitérési kötelezettség hiánya

A Btk. kifejezett rendelkezése okán nincs helye a kitérési kötelezettség vizsgálatának, korábban a Legfelsőbb Bíróság már hatályon kívül helyezett 15. számú Irányelve az élet és a testi épség büntetőjogi védelméről (III. 2. pont) alapján a törvényesség elvét sértő, büntetőjogi felelősséget kiterjesztő értelmezés uralta a bírói gyakorlatot.

5. Védekezési szándék

A Btk. 22. §-a nem szól a jogos védelemben cselekvő védekezési szándékáról, ennek vizsgálata a konkrét esetben szükségtelen. A védekezési szándék megkövetelése contra legem szűkítené a jogos védelem alkalmazásának körét, így a törvényesség elvébe ütközne.

6. A jogos védelmi elhárító cselekmény időbeli megfelelősége

A jogos védelmi helyzet a törvény rendelkezése alapján „feljogosítja” a megtámadottat, hogy védekezzen (szembeszállási jog), e védekezésre azonban szoros időbeli korlát áll rendelkezésre: ameddig a jogtalan támadás (vagy a közvetlen fenyegetés) tart, addig lehet védekezni. A jogos védelem – időben – a jogellenes támadás tartamáig tarthat, melynek megszűnése után elkövetett cselekmény miatt a korábban megtámadott személy büntetőjogi felelősségét meg kell állapítani (BH1998. 1.). Amennyiben azonban a támadás folyamatosan fennáll, az ez ellen való védekezés folyamatossága nem jelenti azt, hogy a védekező a kölcsönösségre tekintettel szintén a jogtalanság talajára került volna (BH2013. 31). Az ezt követően kifejtett elhárító cselekmény az időbeli túllépés (praetextus) esetkörébe tartozik, amennyiben ezt tévedés idézte elő (például vélt jogos védelem), akkor a Btk. 20. § (2) bekezdés alkalmazandó. A szükségesség mértékének túllépésére irányadó Btk. 22. § (3) bekezdés erre az esetkörre nem alkalmazható. Minden más esetben a cselekmény jogellenes, és legfeljebb a büntetéskiszabás körében értékelhető a beállt jogos védelmi helyzet (56/2007. BK vélemény).

7. A jogos védelmi elhárító cselekmény szükségessége

A Btk. a szembeszállási jog gyakorlása során – a jogtalan támadóval szemben – kifejtett elhárító cselekmény jellemzőjeként azt követeli meg, hogy annak szükségesnek kell lennie. A 4/2013. Büntető jogegységi határozat – bár helyenként homályos és ellentmondásos érveléssel – azt követeli meg, hogy a szükségesség körében (annak mértékével kapcsolatosan) az enyhébb súlyú elhárítási módot válassza a védekező.

A jogegységi döntés ellentmondásos érveléssel zárta ki az arányosság vizsgálatát az elhárítás körében, emiatt a Kúria több eseti döntésében (legutóbb az EBH2018. B.11.) is finomította a 2013-ban kimondott tételt, amelynek értelmében az elhárító cselekményt illetően a Btk. 22. § (2) bekezdésben foglalt esetben csakis a szükségesség vizsgálandó (igen-nem), és nem kapcsolódik hozzá fokozható (ti. mértéket tartalmazó) ismérv. A (3) bekezdés esetében pedig a szükségesség mértékének vizsgálata azt jelenti, hogy a legenyhébb elhárítási módot megtalálta-e a védekező személy. (Lásd Gál Andor: A Kúria elvi bírósági határozata az elvett dologgal menekülő tolvajjal szembeni védekezés jogszerűségéről. A támadó kockázatviselési kötelezettsége mint a jogértelmezés zsinórmértéke az átalakuló bírói gyakorlatban. JeMa, 2018/2. szám, 36–48. o.)

A jogos védelmi cselekmény szükségességének megállapításához nem kell összevetni, hogy milyen sérelemmel fenyegetett a jogtalan támadás és milyen sérelmet idézett elő az elhárító cselekmény, mivel az ezek közötti arányossági viszony már nem képezi a vizsgálat tárgyát. Ugyanakkor a szükségesség „mértékének” (az enyhe kimenetelű védekezés) megállapítása azért elengedhetetlen, mivel a Btk. az elhárítás szükséges mértékének a túllépését külön kezeli, tehát van helye a „mérték” megállapításának. Emiatt – az egymáshoz viszonyított arányosság vizsgálata helyett – a szükséges mértéket objektíven közelítve, de a védekező konkrét szituációjából kialakulóan kell megállapítani.

A személy elleni jogtalan támadás elhárításához szükséges védekezéshez képest az elhárítás eltérő módja lehet indokolt a javak védelme érdekében. Így a javak elleni támadásnál a jogos védelem nem korlátozódik kizárólag az elvételnek (testi kontaktust igénylő) megakadályozására. A javak elleni támadás esetén az elhárító magatartás szükségképpen a visszaszerzés jogosultságát jelenti (EBH2018. B.11.).

8. Élet elleni támadás fennállásának megdönthetetlen vélelme

A hatályos Btk. kifejezett rendelkezéseket is tartalmaz arra nézve, hogy mikor tekintendő a támadás élet elleninek, a Btk. 22. § (2) bekezdésében. Ezek az esetek felfoghatók az élet elleni támadás megdönthetetlen vélelmezésének is, ilyen esetekben a támadó életének a kioltása – a korábbi bírói gyakorlatot alapul véve – szükséges lehet. A megdönthetetlen vélelem az arányosság értékelése körében bír jelentőséggel, mivel a vélelem miatt a jogalkalmazás során nem kell a szükségességre nézve mérlegelő vizsgálatot lefolytatni, hiszen, ha a vélelem elemeinek megfelelő tények megállapíthatók, akkor az élet elleni jogtalan támadás (vagy az azzal való közvetlen fenyegetés) adottnak veendő. Fontos kiemelni, hogy az ún. szituációs jogos védelem körében nincs helye tehát a szükségesség mértéke (azaz az arányosság) vizsgálatának, mivel a vélelmet megalapozó objektív tények fennállása esetén bármilyen elhárító cselekmény szükséges, az elhárítás (vagy a védekezés) szabadsága ekként korlátlan. A Btk. 22. § (2) bekezdés a) pontja esetén a személy elleni támadást élet ellen irányulónak kell tekinteni, ha arra éjjel, fegyveresen, felfegyverkezve vagy csoportosan kerül sor. E szituációk megdönthetetlen vélelem körébe vonására azért kerülhetett sor, mert a jogalkotó úgy értékelte, hogy ezen körülmények esetén a sértettnek a személye ellen irányuló támadással szembeni védekezési esélyei jelentősen lecsökkennek. A támadás elszenvedése során tehát olyan körülményeket észlel a sértett, amelyekből arra következtethet, hogy ha védekezik, akkor a sikerességet (azaz a megmenekülést) a másik oldalon fennálló „előny” (az elkövetés ideje, a fegyver, a támadók létszáma) ellensúlyozása biztosíthatja csupán, azaz eleve olyan védekezési módot fog választani, ami nem feltétlenül esne a legenyhébb elhárítási mód követelménye körébe. A törvényi rendelkezés a jog eszközével oldja fel a védekezőnek ezt a dilemmáját, és megengedi számára, hogy a lehető „legerősebb” védekezést kifejtse, s ne kelljen azzal számolnia, hogy felróják neki majd a védekezés mikéntjének megválasztását. Megjegyezhető ugyanakkor, hogy a felsorolt körülmények közül az „éjjel” elkövetési időnek az értelmezésére külön ismérveket kell a jogalkalmazónak alkotnia (a másik három körülmény törvényileg definiált fogalom). Az éjjel büntetőjogi tartalmára a magánlaksértés elkövetési idejére vonatkozóan léteznek értelmezési ismérvek a bírói gyakorlatban és a jogtudományban is. Ezt azonban maradéktalanul a Btk. 22. § (2) bekezdés a) pontja szerinti szituációs jogos védelemnél nem lehet követni, mivel az előbbiek szoros tárgyi összefüggésben vannak a magánlakás védelmének kívánalmával, attól tehát nem lehet függetleníteni. Azaz míg a b) pontnál az értelmezés egyébként megmaradhat a magánlakásnál kialakult értelmezési keretek között, itt nem, mivel az éjjel történő személy elleni támadások sokszor utcán, szórakozóhelyen (stb.) valósulnak meg, vagy éppen a kivilágított konyhában barátinak induló italozást követően. Amennyiben nem szűkítjük az „éjjel” Btk. 22. § szempontjából releváns fogalmát, a szituációs jogos védelem fenti kedvezménye ad absurdum egy kocsmai kötekedés „áldozatát” is feljogosíthatná a jogtalan támadójának (egy pofon után) megölésére. Az „éjjel” elkövetési időnek indoka, hogy az így megvalósuló személy elleni támadásokkal szemben fokozottabb büntetőjogi védelmet (értsd nagyobb szabadságot) kaphat a védekező az éjjeli látásviszonyok, azaz a sötétség okozta kiszolgáltatottsága okán. Az itt képviselt teleologikus, szűkítő jogértelmezés szerint be kell vonni a konkrét elkövetés idején fennálló fényviszonyok vizsgálatát is az „éjjel” fogalmi körébe, ez nem tágítja a büntetőjogi felelősséget, ugyanis az éjjel, de mesterséges megvilágításban realizált jogtalan támadást elhárító cselekmény a jogos védelem általános szabálya szerint éppúgy büntetlen maradhat, ha a szükségesség ismérve fennáll. A közvilágítás működése ugyanakkor az éjszaka tényét és annak büntetőjogi jelentőségét, törvény rendelkezése szerinti megítélését nem befolyásolja (EBH2017. B.20.). Éjjel elkövetett személy elleni jogtalan támadásnak minősül, ha a tettlegességet megvalósító jogtalan támadás olyan személyek ellen irányul, akik lakásnak nem minősülő helyiségben tartózkodnak, s a támadó 01 óra 40 perckor ebbe a – műkincsek elhelyezésére szolgáló – helyiségbe próbál erőszakkal behatolni, majd ennek érdekében az ott jogszerűen tartózkodókat megütni (EBD2018. B.2.).

A Btk. 22. § (2) bekezdés b) pontban meghatározott lakásba történő behatolás törvénybe foglalásának az volt az indoka, hogy az éjjel alvó sértett védekezési esélyei a hirtelen felébredés esetén vagy egyébként a megfogalmazott elkövetési módok veszélyessége okán jelentősen csökkennek, így az elhárítás szükségessége körében a maximális támadással számolhat. Azaz, ha sikerrel hárítja el a jogtalan támadást, akkor a választott védekezési mód ne essen szükségességi (túllépési) kontroll alá. Ugyanakkor ezen pont – nem teljesen egyértelmű – megfogalmazásából adódóan kérdésként merülhet fel, hogy valóban szükséges-e, hogy sértett is jelen legyen a „támadás” esetén, azaz a lakásban kell-e tartózkodnia, vagy üres lakás esetén is fennáll a vélelem által megteremtett fokozott védelem a jogtalan támadókkal szemben. Ez például a riasztóberendezéssel ellátott lakások esetén juthat relevanciához, amikor a szerződéses biztonsági szolgálat munkatársai megérkeznek a lakáshoz, és védekező cselekményt fejtenek ki a behatolóval szemben. A törvényi vélelem alkalmazása ellen szól ilyen esetekben a sejthető jogalkotói szándék, azaz, hogy a lakásban tartózkodó sértett általában kevéssé van felkészülve a lakásban ért támadásokra. A törvényszöveg egyébként engedné ilyen esetekben is a vélelem alkalmazását. A Btk. 22. § (2) bekezdés c) pontos vélelem alkalmazására akkor kerülhet sor, ha a lakáshoz tartozó bekerített helyre fegyveresen hatol be a jogtalan támadó, így a kertbe, udvarra stb. Ebben az esetben a védekező minden további feltétel nélkül az élete elleni támadásnak tekintheti a behatolást, és ennek megfelelően védekezhet. A c) pont megállapíthatóságának körében leginkább a fegyveres elkövetés felismerési lehetőségének (a védekező részéről) és az azzal kapcsolatos esetleges tévedésnek lesz jelentősége.

9. A túllépés következménye

A Btk. 22. § (3) bekezdése az elhárításhoz szükséges mérték túllépésének jogkövetkezményét tartalmazza, büntetlenséget ír elő akkor, ha ijedtség vagy menthető felindulás okán került sor a mérték túllépésére. Ugyanakkor a jogtalan támadás – az általános élettapasztalat szerint – szinte biztosan ijedtséget vagy menthető felindulást vált ki a megtámadottból, így a tény, hogy nem szükséges vizsgálni a túllépésnél a felismerési képességet, szűkíti a túllépésért való felelősséget, és szélesebb védekezési jogot biztosít a megtámadottnak. A jogtalan támadás elhárítása szükségességének, az elhárítás mikéntjének, módjának, mértékének megítélésénél valamennyi konkrét tényt, körülményt a jogtalanul megtámadott szempontjából kell vizsgálni és értékelni. A 4/2013. Büntető jogegységi határozat indokolása szerint a jogos védelem túllépéséért [Btk. 22. § (3) bekezdés] a védekező csak akkor felel, ha a jogtalan támadás belőle ijedtséget vagy indulatot nem váltott ki, s az enyhébb – ám célravezető – elhárítási módot tudatosan tette félre, amikor a súlyosabb kimenetelűt választotta, mert ezáltal a jogos védelmet a megtorlás eszközeként alkalmazta, amelyre ez a jogintézmény nem ad felhatalmazást.

Az elhárítás eredménye tekintetében a kockázatot nem a megtámadottnak, hanem a jogtalanul támadónak kell viselnie. Fel kell menteni a vádlottat az ellene emelt vád alól akkor is, ha a jogtalan támadás elhárításához szükséges mértéket azért lépte túl, mert az elhúzódó és megalázó sértetti magatartás és bántalmazás benne olyan ijedtséget és menthető felindulást váltott ki, ami az elhárítás szükséges mértékének és módjának a felismerését lehetetlenné tette számára (BH2005. 308.). Harmadik személlyel – nem a támadóval – szemben kifejtett elhárító cselekményt a végszükség szabályai alapján (Btk. 23. §) kell megítélni.

Az erős felindulásban elkövetett emberölés (Btk. 161. §) megállapítására egy öléssel elhárított jogtalan támadás esetén csak akkor kerülhet sor, ha a jogos védelem rendelkezéseit nem lehet alkalmazni.

10. Kölcsönös támadás megítélése

Az egységes és következetes ítélkezési gyakorlat szerint a kölcsönös egyidejű támadás és arra irányuló szándék a jogos védelem megállapítását valóban kizárja. A kihívás elfogadása, a kölcsönös tettlegességbe bocsátkozás esetén nem hivatkozhat jogos védelemre az a fél, aki az erőviszonyok eltolódása folytán kiszolgáltatott pozícióba, vesztes helyzetbe kerül. Akkor azonban, ha a kölcsönös tettlegesség során az erőviszonyok azért változnak meg, mert az egyik félhez utóbb – előzetesen fel nem ismerhetően – további támadó személy csatlakozik, az emiatt hátrányba kerülő fél javára a jogos védelem megállapítása már nem zárható ki (BH2008. 260., EBH2011. 2393.). A jogos védelmi helyzet nem állapítható meg annak a javára, aki provokatív magatartásával maga idézi elő azt a helyzetet, amelyben a testi épsége a sértett részéről veszélybe kerül, majd a sértettet megöli (BH1994. 577.). Amennyiben a sértett által kezdeményezett konfliktus során a terhelt a saját akaratából eleget tesz a kihívásnak, és így közte és a sértettek között kölcsönös verekedés alakul ki, amelynek során a sértett egyensúlyát vesztve elesik, majd a félig ülő, félig fekvő testhelyzetben lévő sértettet – akinek az élet kioltására egyébként alkalmas eszköz már nem volt a kezében – a terhelt megszúrja, nem állapítható meg a terhelt javára a jogos védelmi helyzet (BH2017. 323.).

11. Tévedés értékelése

Amennyiben az adott személy tévesen feltételezi a jogos védelem valamely ténybeli ismérvét, a vélt jogos védelem körében a tévedés rendelkezéseit kell alkalmazni. Lásd még a Btk. 20. §-ához írt magyarázatot.

Kapcsolódó joggyakorlat

4/2013. Büntető jogegységi határozat A Legfelsőbb Bíróság 15. számú Irányelve irányelvkénti fenntartásának megszüntetéséről.

15. számú Irányelv Az élet és a testi épség büntetőjogi védelméről.

56/2007. BK vélemény A büntetéskiszabás során értékelhető tényezőkről.

Kapcsolódó jogi szabályozás

Magyarország Alaptörvénye (2011. április 25.) 24. cikk (2) bekezdés d) pont, V. cikk, XXIV. cikk

A végszükség

23. § (1) Nem büntetendő annak a cselekménye, aki saját, illetve más személyét vagy javait közvetlen és másként el nem hárítható veszélyből menti, vagy a közérdek védelme érdekében így jár el, feltéve, hogy a cselekmény nem okoz nagyobb sérelmet, mint amelynek elhárítására törekedett.

(2) Nem büntethető, aki azért okoz nagyobb sérelmet, mint amelynek elhárítására törekedett, mert ijedtségből vagy menthető felindulásból nem ismeri fel a sérelem nagyságát.

(3) Nem állapítható meg végszükség annak javára, akinek a veszély előidézése felróható, vagy akinek a veszély vállalása foglalkozásánál fogva kötelessége.

1. Közvetlen veszélyhelyzet

A végszükség esetén nem a jogtalan támadás az, ami feljogosítja a végszükségben cselekvőt valamilyen büntetőjogi tényállást kimerítő cselekmény tanúsítására, hanem az a közvetlen veszélyhelyzet, ami az adott vagy más személy személyét, javait vagy közérdeket fenyegeti, ha e veszély máshogyan nem hárítható el. A közvetlen veszély azt jelenti, hogy az elhárításra tett intézkedéssel történő késlekedés a veszély későbbi elhárítását kétségessé teszi.

Állatkínzás vétsége valósul meg a háziállatokat nem közvetlenül veszélyeztető kóbor kutya akasztással történő elpusztításával (BH2007. 213.). Viszont végszükség miatt nem valósítja meg az állatkínzás bűntettét, aki az emberek testi épségét, egészségét közvetlen támadással fenyegető kutyát lelövi (EBH2018. B.24.).

Végszükség miatt nem büntethető, és a rongálás miatt emelt vád alóli felmentése indokolt annak a terheltnek, aki – daganatos megbetegedése miatti rosszullétével sürgősségi orvosi ellátás érdekében – a saját személygépkocsijával szállítja édesanyját kórházba, majd az 500 forint – objektív lehetőségek hiányában ki nem egyenlíthető – belépési díj ki nem fizetése miatt az előtte emelt, belépését akadályozó sorompót áttöri, és ezáltal kárt okoz (BH2006. 1.).

2. Másként el nem háríthatóság

A másként el nem háríthatóság törvényi ismérve azt jelenti, hogy az elhárításra először azt a módot kell megtalálni, amelyik büntetőjogilag irreleváns (nem tényállásszerű), s ennek hiányában, ha nem áll ilyen rendelkezésre, vagy nem biztonságos, akkor a legenyhébb sérelmet előidéző elhárítási módot kell alkalmazni.

A BH1997. 323. eseti döntés szerint nem tekinthető megfelelő elhárításnak az, amikor a terhelt a társasházi épület bejárati ajtaját nyitó kulcs birtokában a betegségből vagy a lakásban levő gázkészülék meghibásodásából származó (esetleges) közvetlen veszélyt akként hárította el, hogy a zárszerkezetet megrongálta, mivel a lakásra kihívott orvost, szerelőt az épület kapujában bevárhatta volna, és a kaput rendeltetésszerűen használva (kulccsal kinyitva) az orvost, illetve a szerelőt beengedhette volna. Vagy épp az orvos, akinek gépkocsiját éppen javítják, egy azonnali ellátásra szoruló beteghez csak úgy tud kellő időben eljutni, ha másnak a motorkerékpárját használati célból elveszi (Btk. 380. §), pedig tud lovagolni, és a szomszédban tartott kezes lovat is elvehetné, nem jár el végszükségben (Kis Norbert – Hollán Miklós: Büntetőjog II. Dialóg Campus, Budapest, 2012, 113. o.).

3. Nem nagyobb sérelem okozása

Csak akkor mentesül az elkövető a felelősség alól, ha a végszükségi elhárító cselekményével nem okoz nagyobb sérelmet, mint aminek az elhárítására törekedett. A végszükségi arányosság tehát nem más, mint egy mennyiségi szemléletű értékelés, ami tisztán a vagyoni jellegű sérelmeknél érvényesülhet. A közérdek, illetve a személyt érintő veszélyhelyzetek esetén az értéksérelmek mérlegelésénél a mennyiségi szemléletet nem szabad és nem is lehet érvényesíteni, ezekre az esetekre nézve a végszükségi elhárító cselekmény elfogadhatóságának mércéit a bírói gyakorlat etikai és alkotmányos szempontok szerint alakította ki. A nem nagyobb sérelem megállapítására – hasonlóan a 2013. június 30-áig hatályban volt „kisebb” sérelemhez – a tárgyi tényezők alapján kerül sor, a fenyegetett jogtárgyakat és a menekítéssel megsértett jogtárgyakat kell összehasonlítani. Nem nagyobb sérelemnek tekinthető, ha életmentés esetén vagyoni kárt vagy testi sértést okoznak, illetve nagyobb értékű vagyontárgy mentése közben hasonló értékű dolog rongálása következik be. E körben az eszmei érték is irányadó lehet. Vagyoni értékek mentése során a testi épség nem sérthető. Megjegyzendő, hogy ebben a körben a Btk. visszaható hatályú alkalmazásának lehet helye, mivel a mennyiségi szemlélet alapján a most hatályos „nem nagyobb” sérelem bizonyosan több, mint a korábbi „kisebb”, ami a végszükségi elhárító cselekményekre irányadó szabályok lazulását, így a felelősség körében enyhítést jelent.

Az emberi élet nem számszerűsíthető, így az élet kioltásával járó végszükségi esetek a Btk. 23. §-ába jogfilozófiailag és morálisan nem illeszkednek, függetlenül a megmenekült és feláldozott személyek számától. A korábbi elméleti megfontolásokhoz képest elképzelhetőnek tartjuk azt az új értelmezési irányt, amely szerint egy személy megölése egy élet megmentése érdekében nem tekinthető nagyobb sérelem okozásának, így ez nem jelentene túllépést. Azt viszont nem lehet kimondani, hogy több ember életének megmentése érdekében egy életet ki lehet oltani, még ha a Btk. 23. §-a szövegét tekintve ez adottnak tűnik is, ugyanis az emberéletek vonatkozásában nem lehet mennyiségi szemléletet követni. A hazai bírói gyakorlatban ilyen eset még nem fordult elő, így a bíróság sem szembesült még e kérdéssel.

4. A végszükség túllépése

A mentési cselekmény (végszükségi elhárító cselekmény) központi jellemzője tehát az, hogy azzal milyen mértékű sérelmet okoz az elkövető, e vonatkozásban a túllépésnek felelősségtani jelentősége lehet. Amennyiben nagyobb sérelmet okozott az elkövető a mentési cselekménnyel, mint amelynek elhárítására törekedett, a büntetlenséget a bűnösség hiánya indokolja a Btk. 23. § (2) bekezdés alapján. Ebben az esetben további feltételként még annak kell teljesülnie, hogy a sérelem nagyságát ijedtségből vagy menthető felindulásból nem ismerte fel az elkövető. Ez azt is jelenti, hogy – szemben a jogos védelemnél megfogalmazott túllépéssel – a mentési cselekmény kifejtőjének a felismerési képességét kell megvizsgálni, és azt, hogy e képességének kizárására a speciális érzelmi állapot adott-e alapot. Más esetben nincs helye a büntetlenség megállapításának.

Fontos kiemelni, hogy a törvényjavaslat indokolása félrevezető, mivel a korábbi helyzethez képesti új rendelkezésről szól, amelynek értelmében az ijedtség vagy menthető felindulás a beszámítási képességre gyakorolt tényleges hatásától függetlenül zárná ki minden esetben a büntetlenséget. A jogalkotói szándék lehetett ez, de a törvény szövegéből nem ez következik. Az ellentmondás a büntethetőségi akadály diszpozíciójában szereplő elem értelmezésére vonatkozik, a jogalkotói értelmezés tehát kiterjesztést jelent a szöveg értelméhez képest. Megjegyezhető ugyanakkor, hogy az indokolás szerinti értelmezés a büntetőjogi felelősséget (a végszükségben kifejtett, valamely bűncselekményben tényállásszerű mentési cselekmény miatt) egyébként szűkíti, így tehát akár követheti a bírói gyakorlat az indokolás szerinti értelmezést is, de nem sérti értelemszerűen a törvényesség elvét, ha a felismerési képesség vizsgálatától függ a (2) bekezdés szerinti büntetlenség.

5. Fel nem róható előidézés

A Btk. 23. § (3) bekezdés szerint a végszükség megállapításának és így a felelősség alóli mentesülésnek további ismérve, hogy a veszélyhelyzet előidézése nem róható az elkövető (annak, aki később végszükségben cselekszik) terhére. Ez akkor áll fenn, ha a veszélyhelyzet kialakulására nézve büntetőjogilag vétlennek tekinthető, azaz sem a szándékossága, sem a gondatlansága nem terjedt ki az előidézésre. Végszükség így nem állapítható meg, ha a veszélyhelyzetet az elkövető szándékos magatartásával, öncsonkítási célzattal maga idézte elő (BH1981. 303.).

6. Foglalkozásbeli kötelezettség

Hasonlóképpen nem állapítható meg végszükség annak a javára, akinek a veszély vállalása foglalkozásánál fogva kötelessége (például mentő, tűzoltó, rendőr). Ilyen esetekben nem arról van szó, hogy eleve jogellenes lesz bármilyen tényállásszerű cselekménye annak, aki a foglalkozásához tartozó mentés közben például rongálást követ el vagy erőszakos magatartást tanúsít (bámészkodók között utat tör a hordágynak), hanem más jogellenességet kizáró ok fennállásának feltételeit kell vizsgálni (például jogszabály engedélye, hivatásbeli jogok gyakorlása stb.).

A jogszabály engedélye

24. § Nem büntetendő az a cselekmény, amelyet jogszabály megenged, vagy büntetlennek nyilvánít.

Jogellenességet kizáró ok törvényi rögzítése

A Btk. kifejezetten rögzíti a jogszabály engedélyét mint büntethetőségi akadályt, ami a magyar büntetőjog dogmatikai rendszerében jogellenességet kizáró oknak tekintendő. Helyes az a jogalkotói álláspont, miszerint ezt az akadályt az általános részben rögzíteni kell. Ugyanakkor megjegyezhető, hogy a törvényi megfogalmazás végső soron nem ezt mondja ki, hanem sokkal szélesebb körben húzza meg a büntetlenség szabályait. Egyfelől az „amit jogszabály megenged” kitétel nem feltétlen egyezik meg a jogszabály engedélyével, ami kifejezett felhatalmazást kell hogy jelentsen, mivel előbbi értelmezése inkább az „amit nem tilt” értékrenddel azonosítható. Másfelől pedig a jogszabály fogalma szorul értelmezésre – alkotmányos aggályokat vet fel az, ha a kifejezett megengedő normákat törvényen kívüli jogszabályok tartalmazzák, különösen, ha azok büntetőjogi tilalmak alól adnak mentesülést. Lásd még a Btk. 4. §-ához írt magyarázatot a jogellenesség és a társadalomra veszélyesség fogalmának összefüggéseiről (5. pont).

Jogszabály az Alaptörvény rendelkezése szerint a törvény, a kormányrendelet, a miniszterelnöki rendelet, a miniszteri rendelet, a Magyar Nemzeti Bank elnökének rendelete, az önálló szabályozó szerv vezetőjének rendelete és az önkormányzati rendelet. Jogszabály továbbá a Honvédelmi Tanács rendkívüli állapot idején és a köztársasági elnök szükségállapot idején kiadott rendelete [Alaptörvény T) cikk (2) bekezdés].

Az Alaptörvény e felsorolása azonban nem teljes körű a büntetőjogi értelmezés szempontjából, ugyanis az ország uniós tagsága megköveteli az uniós jog alkalmazását, amelynek körében megjelennek olyan szabályok, amelyek egy-egy bűncselekményhez kapcsolódóan relevanciával bírhatnak, és amelyek a bűncselekményi jelleget kizárják. A legtöbb esetben ez már a tényállásszerűség szintjén megjelenik, de nem kizárt a jogszabály engedélyének felmerülése sem (vö. C-462/01. Hammarsten ügy). Szintén az uniós jogi integrációból fakad az a kérdés, hogy külföldi jogszabály engedélyét tekinthetjük-e ilyen büntethetőségi akadálynak. A kölcsönös elismerés elve – jelenleg – a büntetlenségi helyzetekre általános jelleggel nem vonatkozik. Ha viszont a magyar állampolgár az Európai Unió valamelyik másik tagállamában elkövetett olyan cselekményére alkalmazzuk ezt a rendelkezést, amely az elkövetés helyén – akár jogszabály engedélye miatt – nem minősül bűncselekménynek, akkor lényegében az aktív személyi elvet a kettős inkriminációra korlátoznánk.

Jogszabály engedélyéről van szó például a magzati élet védelméről szóló 1992. évi LXXIX. törvény szerint végrehajtott terhességmegszakítás esetében; a Be. 273. §-ában, ami a bűncselekmény elkövetésén tetten ért személy bárki általi elfogását (így személyi szabadságának megsértését) engedi, illetve a hivatali kötelezettségek teljesítése során történő lőfegyverhasználat vagy a rendőrségi, büntetés-végrehajtási kényszerítő eszközök használata (Rtv., a bűnüldöző szervek nemzetközi együttműködéséről szóló 2002. évi LIV. törvény, a büntetés-végrehajtási szervezetről szóló 1995. évi CVII. törvény) esetén. Hasonlóan jogszabály engedélye alapján zárandó ki a mást bűncselekmény elkövetésére felbujtó védelmi tiszt felelőssége az Rtv. 7/A–D. § szerinti megbízhatósági vizsgálatra vonatkozó szabályait alkalmazva (EBH2018. B.1.).

Nem tekinthető büntethetőségi akadálynak a jogszabály engedélye, amennyiben az a tényállás része, ilyenkor a tényállásszerűség hiányát kell megállapítani. Lásd például Btk. 242. §.

Kapcsolódó jogi szabályozás

Alaptörvény T) cikk (2) bekezdés

2017. évi XC. törvény a büntetőeljárásról 273. §

2002. évi LIV. törvény a bűnüldöző szervek nemzetközi együttműködéséről

1995. évi CVII. törvény a büntetés-végrehajtási szervezetről

1994. évi XXXIV. törvény a Rendőrségről

1992. évi LXXIX. törvény a magzati élet védelméről

Kapcsolódó európai uniós joggyakorlat

C-462/01. Ulf Hammarsten elleni büntetőeljárás [Halmstads tingsrätt (Svédország) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem], ítélet, ECLI:EU:C:2003:33 – Az ipari célú kendernövények kizárása a kábítószerrel visszaélés tényállásaiból

V. FEJEZET

A BÜNTETHETŐSÉGET MEGSZÜNTETŐ OKOK

25. § A büntethetőséget megszünteti

a) az elkövető halála,

b) az elévülés,

c) a kegyelem,

d) a tevékeny megbánás,

e) a törvényben meghatározott egyéb ok.

1. A büntethetőséget megszüntető okok rendszere

Ezek az okok a cselekmény bűncselekménykénti minősülését nem zárják ki, mivel azok alapja a bűncselekmény elkövetését követően keletkezik, így akár a büntetőjogi felelősségre vonásra irányuló büntetőeljárás alatt is beállhatnak. Ilyen esetben az eljárást meg kell szüntetni.

Az elévüléshez és a tevékeny megbánáshoz lásd a Btk. 26–29. §-aihoz fűzött magyarázatot.

Az elkövető halála esetén a nyomozó hatóság, az ügyészség vagy a bíróság megszünteti az eljárást.

2. Kegyelem

A kegyelem két fajtája a közkegyelem (nem csupán egy adott személyt érint), illetve az egyéni kegyelem. A kegyelem lehet eljárási kegyelem, ami a büntetőeljárás lefolytatását akadályozza meg, s végső soron megszüntetheti a büntethetőséget (jogerős döntés előtt); lehet végrehajtási kegyelem, ami a jogerőssé vált ítéletbe foglalt büntetés végrehajtását akadályozza meg, vagy a büntetés nagyságát mérsékeli. Erre nézve 2013. július 1-jét követően a büntetések és az intézkedések végrehajtásáról szóló 1979. évi 11. törvényerejű rendelet 18/B. §-a tartalmazott rendelkezéseket, míg 2015. január 1-je óta a Bv. tv. rendelkezik ezekről a kérdésekről is. Az ún. kötelező kegyelmi eljárás – az egyéni kegyelem körében – az életfogytig tartó szabadságvesztés esetén (Bv. tv. 46/A–46/H. §) végrehajtási kegyelemnek minősül, és gyakorlására az ún. Kegyelmi Bizottság jogosult.

Megkülönböztethető továbbá a kegyelmi mentesítés, amely a büntetett előélethez fűződő hátrányok alóli, a törvényes feltételeknél jóval enyhébb mentesítést jelenti [Btk. 99. § c) pont, 104. §; Bv. tv. 45. §]. A Btk. 25. § c) pontja szerinti kegyelem eljárási kegyelem. A közkegyelmet (amnesztiát) az Országgyűlés gyakorolja, törvénnyel. Az 1989. november 4-én kihirdetett törvény (a közkegyelem gyakorlásáról szóló 1989. évi XXXVII. törvény) a Magyar Köztársaság kikiáltása alkalmából adott végrehajtási és eljárási kegyelmet (például állam elleni bűncselekmény vagy közösség megsértése miatt, illetve tiltott határátlépés, hazatérés megtagadása, a külföldre utazás és a külföldön tartózkodás szabályainak megsértése miatt). Az 1990. június 18-i törvény (a közkegyelem gyakorlásáról szóló 1990. évi XXXIX. törvény) az első szabad választások, valamint Nagy Imre és mártírtársai halálának tiszteletére végrehajtási és eljárási amnesztiát hirdetett. Az 1991-es amnesztia (a közkegyelem gyakorlásáról szóló 1991. évi V. törvény) a „taxisblokáddal” kapcsolatos egyes bűncselekmények és szabálysértések elkövetőit érintette. Az utolsó közkegyelmi törvényt (a közkegyelem gyakorlásáról szóló 2012. évi XII. törvény) 2011-ben, az Országházat körülvevő elzárt terület egyes bejáratainak több személy egymáshoz, illetve a kapukhoz láncolásával megvalósított lezárásával összefüggésben elkövetett személyi szabadság megsértése bűntette miatt hozták meg.

A 2006. őszi tömegoszlatásokkal összefüggő elítélések orvoslásáról szóló 2011. évi XVI. törvény nem közkegyelmi törvény. Az Alkotmánybíróság által alkotmányosnak ítélt [24/2013. (X. 4.) AB határozat] törvényben a jogalkotó azt mondja ki, hogy a 2006. szeptember 18. és október 24. közötti budapesti megmozdulások során, a tömegoszlatásokhoz kapcsolódóan elkövetett hivatalos személy elleni erőszak, rongálás, illetve garázdaság miatti elítélések, továbbá a bíróság hatáskörébe tartozó rendzavarás, garázdaság és veszélyes fenyegetés szabálysértése elkövetésének megállapításai semmisnek tekintendők, amennyiben az elítélés vagy a megállapítás alapját kizárólag rendőri jelentés, illetőleg rendőri tanúvallomás képezte. A semmisséget az első fokon eljárt bíróság mondja ki kérelemre vagy hivatalból. Ez azonban nem jelenti sem a büntethetőség megszűnését (sem pedig res judicatát), ezért az elévülési időn belül e cselekmények miatt az újabb büntetőeljárásokat le lehet folytatni.

Az egyéni kegyelmezés a köztársasági elnök joga az Alaptörvény 9. cikke értelmében, illetve a Bv. tv. szerint a Kegyelmi Bizottságnak is van ilyen joga szűk körben. Az egyéni kegyelmezési eljárásra vonatkozóan a Be. ad eligazítást (Be. CX. Fejezet), a végrehajtási kegyelem (és a kegyelmi mentesítés) vonatkozásában pedig a Bv. tv. 45–46. §. A kegyelmezési jogkör gyakorlásának tartalmi feltételei, így például a kegyelmezés során figyelembe veendő tényezők és körülmények nem képezik részét jogszabályi rendelkezéseknek, a köztársasági elnök szabadon, saját diszkréciója eredményeképpen hozza meg kegyelmi döntését. Az egyéni kegyelem megadása esetén a köztársasági elnök diszkrecionális jogköre korlátlan, és ezen jogkör gyakorlása során az állam büntető igényéről mond le [31/1997. (V. 16.) AB határozat]; a döntés egyedüli korlátja, hogy ellenjegyzés szükséges a kegyelmi határozathoz; ennek megadása, illetve annak megtagadása kérdésében döntési jog viszont az igazságügyért felelős minisztert illeti meg [47/2007. (VII. 3.) AB határozat].

3. Egyéb okok

A Btk. 25. § e) pont szerinti büntethetőséget megszüntető egyéb okot (másodlagos büntethetőséget megszüntető ok) a Btk. általános és különös része egyaránt szabályozza. Általános részi, így generálisan szabályozott megszüntető ok az előkészülettől [Btk. 11. § (2) bekezdés] és a kísérlettől való önkéntes visszalépés [Btk. 10. § (4) bekezdés], a próbára bocsátásnál a próbaidő eredményes eltelte [Btk. 66. § (4) bekezdés], a jóvátételi munka elvégzése [Btk. 68. § (1) bekezdés], valamint egy év eltelte a tettes katonai szolgálati viszonyának megszűnése óta katonai vétség esetén (Btk. 131. §). A különös rész egyes bűncselekményi tényállásokhoz kapcsol „speciális” megszüntető okokat, ezek értelemszerűen más bűncselekmények esetén nem bírnak relevanciával. Ilyen rendelkezést tartalmaz: Btk. 180. §, 182. § (5) bekezdés, 189. § (5) bekezdés, 210. § (2) bekezdés, 212. § (3) bekezdés; 241. § (3) bekezdés; 254. § (3) bekezdés; 255. § (3) bekezdés; 256. § (4) bekezdés, 261. § (4) bekezdés, 287. § (3) bekezdés, 288. § (2) bekezdés, 310. § (7) bekezdés, 315. § (3) bekezdés, 321. § (2) bekezdés, 386. § (4) bekezdés, 400. § (3) bekezdés, 405. § (4) bekezdés, 415. § (5) bekezdés, 420. § (4)–(5) bekezdés; 424. § (2) bekezdés.

A Btk. 25. § e) pontja alá tartozó büntethetőségi akadályt tartalmaz – katona elkövető esetén – a Btk. 131. §-a is.

Kapcsolódó joggyakorlat

24/2013. (X. 4.) AB határozat Az amnesztia törvények és az azokkal összevethető, bizonyos ítéletek sorozatát a posteriori megsemmisítő jogszabályok ex gratia jellegű jogszabályok, amelyeknek motívuma lehet egy (esetleg korábbi) történelmi korszak vagy időszak igazságtalanságainak és azok jogkövetkezményeinek megsemmisítése, és az elszenvedett sérelmek szimbolikus vagy tényleges kárpótlása, ellentételezése, valamint adott esetben a megbékélés elősegítése.

47/2007. (VII. 3.) AB határozat A köztársasági elnök kegyelmezési jogkörének értelmezéséről.

31/1997. (V. 16.) AB határozat Egyéni kegyelem megadása esetén a köztársasági elnök diszkrecionális jogköre korlátlan, és ezen jogkör gyakorlása során az állam büntető igényéről lemond.

3/2003. Büntető jogegységi határozat a köztársasági elnök által gyakorolt egyéni kegyelmi mentesítés jogértelmezéséről

BK 25. számú állásfoglalás Ha a köztársasági elnök a büntetés végrehajtását kegyelemből próbaidőre felfüggeszti, ennek a büntetésnek a végrehajtását akkor kell elrendelni, ha az elkövetőt a próbaidő alatt elkövetett bűncselekmény miatt végrehajtandó szabadságvesztésre ítélik.

Kapcsolódó jogi szabályozás

Magyarország Alaptörvénye (2011. április 25.) 1. cikk (2) bekezdés j) pont, 9. cikk (4) bekezdés g) pont

2017. évi XC. törvény a büntetőeljárásról CX. Fejezet

2013. évi CCXL. törvény a büntetések, az intézkedések, egyes kényszerintézkedések és a szabálysértési elzárás végrehajtásáról 45–46. §

2012. évi XII. törvény a közkegyelem gyakorlásáról

2011. évi XVI. törvény a 2006 őszi tömegoszlatásokkal összefüggő elítélések orvoslásáról

1991. évi V. törvény a közkegyelem gyakorlásáról

1990. évi XXXIX. törvény a közkegyelem gyakorlásáról

1989. évi XXXVII. törvény a közkegyelem gyakorlásáról

A büntethetőség elévülése

26. § (1) A büntethetőség – a (2)–(3) bekezdésben meghatározottak kivételével, illetve az egyes bűncselekmények elévülésének kizárásáról szóló törvény eltérő rendelkezése hiányában – elévül a büntetési tétel felső határának megfelelő idő, de legalább öt év elteltével.

(2) A XXVII. Fejezetben meghatározott bűncselekmények büntethetősége tizenkét év elteltével évül el.

(3) Nem évül el a büntethetősége

a) a XIII. és XIV. Fejezetben meghatározott bűncselekményeknek,

b) az életfogytig tartó szabadságvesztéssel is büntethető bűncselekményeknek, és

c) a XIX. Fejezetben meghatározott, ötévi szabadságvesztésnél súlyosabban büntetendő bűncselekményeknek, ha a bűncselekmény sértettje a bűncselekmény elkövetésekor a tizennyolcadik életévét nem töltötte be.

1. A büntethetőséget megszüntető elévülés

A Btk. 26. §-ában tárgyalt jogintézmény másodlagos büntethetőséget megszüntető ok (lásd a Btk. 25. §-ához fűzött magyarázatot), ami a büntetőjogi felelősség megállapítására van kihatással. A büntetés elévülése korábban a Btk. által szabályozott jogintézmény volt, de 2013. július 1-jét követően a Bv. tv. 28–29. §-ai tartalmazzák az irányadó rendelkezéseket.

Az elévülés jogi tények kérdése, jogszabálynak kell a naturális tényt – az idő folyását – jogi hatással járó ténnyé változtatni. Ezt fejezik ki az elévülés kezdetére, félbeszakadására, nyugvására vonatkozó jogi rendelkezések, amelyek eredményeként az elévülés bekövetkezésének naturális időtartama hosszabb lehet, mint az elévülés jogi időtartama. A naturális és a jogi időmúlás eltérésének lehetséges eseteit azonban jogszabályban és előre kell rögzíteni [lásd 41/1993. (VI. 30.) AB határozat].

A bűncselekményegységet alkotó bűncselekmények egyes részcselekményeinek önálló elévülése a törvényi egység fajtájától függetlenül – így összefoglalt bűncselekmény esetén is – kizárt (BH2020. 93.).

2. A büntethetőség elévülési ideje

Az elévülés idejét generálisan szabályozó Btk. 26. § (1) bekezdésen kívül speciális elévülési szabályokat is ismer a magyar büntetőjog.

2014. június 30-ig volt hatályban a Btk. 26. § (2) bekezdése, amely egy különleges „csúszó” elévülési időt szabályozott, ezt azonban a 2013. évi CCXLV. törvénnyel – némileg módosítva – a Btk. 28. § önálló (1a) bekezdésébe helyezték át.

Az elévülési idő számításával kapcsolatosan egy Btk.-n kívüli jogszabály, a 2011. évi CCX. törvény a kommunista múlt feldolgozásának eszméjére figyelemmel speciális szabályokat (speciális nyugvási idő) vezet be.

A törvényi rendelkezés meghatározza az elévülési időt, azokat a bűncselekményeket, amelyeknél a büntethetőség nem évül el, illetve az elévülés érvényesüléséhez szükséges egyéb szabályokat (kezdő időpont, félbeszakadás, beszámítási szabályok). Az elévülési határidőt a Btk. 26. § (1) bekezdés tartalmazza. A hatályos törvény szerint a minimális elévülési idő öt év.

Az elévülés mindenkor az adott cselekmény anyagi jogszabályoknak megfelelő törvényes minősítéséhez igazodik, akkor is, ha a vádirat a cselekményt nem ekként minősíti, illetve a törvényes minősítést az eljáró bíróság sem ismeri fel (BH2012. 86., BH2018. 324.). Az elévülési időnél irányadó büntetési tétel felső határa az adott bűncselekmény különös részi tényállásánál rögzített tétel, a halmazati büntetésre, a visszaesők és a bűnszervezeti elkövetésre irányadó általános részi előírások nem értendők ide.

3. Speciális elévülési idők

Korábban a Btk. 26. § (2) bekezdése speciális elévülési időt szabályozott bizonyos bűncselekmények vonatkozásában arra az esetre nézve, ha a passzív alany a bűncselekmény elkövetésének időpontjában még nem töltötte be a 18. életévét. Ezt a szabályt a 2013. évi CCXLV. törvény hatályon kívül helyezte és 2014. július 1-jétől részben hasonló rendelkezést vezetett be a Btk. 28. § (1a) bekezdésébe.

2017. szeptember 28. óta hatályos a korrupciós bűncselekmények generális elévülési idejét rögzítő rendelkezés, ami jelenleg a Btk. 26. § (2) bekezdésében található. Az elévülési idő ekként még az enyhébb súlyú korrupciós bűncselekményeknél is rendkívül hosszú.

4. A részes cselekményének büntethetőségére vonatkozó elévülés

A részesség járulékosságából fakadóan (lásd a Btk. 12. §-ához fűzött magyarázatot) a részesi cselekmények büntethetőségének elévülése is a tettesi cselekmény megvalósulásához kötődik. A részes büntethetősége eleve csak akkor merül fel, ha a tettesi cselekmény legalább kísérleti szakba jut, egyébként legfeljebb előkészületi cselekményért felelhet. A részes cselekménye időben jóval meg is előzheti a tettes cselekményét (például felbujtás vagy hamis magánokirat elkészítése későbbi csaláshoz), de ezen időszak alatt fogalmilag kizárt az elévülés, mivel tettesi cselekmény hiányában felelősség (büntethetőség) még nem keletkezett. Értelemszerűen a részesi cselekmény büntethetőségének elévülésére is éppúgy vonatkoznak a Btk. kezdő időpontot, félbeszakadást, beszámítást rendező szabályai.

5. Kivételek a büntethetőség elévülése alól

A Btk. 26. § (3) bekezdése azon – jelentős tárgyi súlyú – bűncselekmények felsorolását adja, amelyek esetében a büntethetőség nem évül el.

Az emberiesség elleni bűncselekmények büntetendőségéről és elévülésének kizárásáról, valamint a kommunista diktatúrában elkövetett egyes bűncselekmények üldözéséről szóló 2011. évi CCX. törvény megerősíti Magyarország elkötelezettségét a nemzetközi jog szerinti elévülési akadály elismerésével kapcsolatosan, egyben az ún. kommunista bűncselekmények, azaz „a kommunista diktatúrában elkövetett és üldözetlenül maradt egyes bűncselekmények” büntethetőségét mondja ki. Eszerint nem tekinthető elévültnek azoknak a törvényben meghatározott, a pártállam nevében, érdekében vagy egyetértésével a kommunista diktatúrában Magyarország ellen vagy személyek ellen elkövetett súlyos bűncselekményeknek a büntethetősége, amelyeket az elkövetéskor hatályos büntetőtörvény figyelmen kívül hagyásával politikai okból nem üldöztek. Az elévülés késleltetve állhat csak be (elévülés nyugvása), méghozzá az elkövetés időpontjában hatályos büntetőtörvény szerinti, az Alaptörvény hatálybalépésének napjától számított időtartam elteltével (amennyiben a bűncselekmény elkövetésének időpontjában hatályos büntetőtörvény szerint az elévülés 1990. május 1-jéig bekövetkezett volna).

A Btk. 2014. december 21-étől hatályos módosítása szerint a XIX. Fejezetben meghatározott, ötévi szabadságvesztésnél súlyosabban büntetendő bűncselekményeknek sem évül el a büntetendősége, ha a bűncselekmény sértettje a bűncselekmény elkövetésekor a tizennyolcadik életévét nem töltötte be. Ez a szabály a legtöbb nemi erkölcsi elleni bűncselekmény vonatkozásában a minősített esetek megvalósításához kapcsolódik, mivel e bűncselekményi körben a tizennyolcadik év alattiak fokozott védelmet élveznek. Nem vitatva a jogalkotói szándékot a súlyos bűncselekmények miatti felelősségre vonás lehetőségének mindenkori biztosítására, megjegyezhető, hogy azon bűncselekmények esetén, ahol a Btk. XIX. Fejezete eleve tartalmaz minősített eseti rendelkezést az életkorhoz kötődően, ezzel egyben a szexuális önrendelkezési jogot is korlátozza, mivel e személyek nem fejthetnek ki joghatályos beleegyezést például a pornográf felvételeken való részvételükkel kapcsolatosan – a Btk. 204. § szerinti bűncselekmény súlyosabb alakzatai (beleegyezés esetén is) el nem évülőek lettek (lásd még Gál Andor: Elévülhetetlenné váltak egyes nemi bűncselekmények. Ügyvédvilág, 2015. február 23.).

Kapcsolódó joggyakorlat

53/1993. (X. 13.) AB határozat Az elévülési szabályok visszamenőleges megváltoztatása sérti a visszaható hatály tilalmát.

41/1993. (VI. 30.) AB határozat Az elévülési szabályok visszamenőleges megváltoztatása sérti a visszaható hatály tilalmát, azaz az állam (bűnüldözési) mulasztása nem eshet az elkövető terhére.

11/1992. (III. 5.) AB határozat Az elévülésre irányadó anyagi jogszabályokra is vonatkozik a visszaható hatály tilalma.

9/1992. (I. 30.) AB határozat Az állam viseli annak – elévüléssel járó – kockázatát, hogy egy adott időszakban képes volt-e büntető igényét érvényesíteni.

Kapcsolódó jogi szabályozás

2013. évi CCXL. törvény a büntetések, az intézkedések, egyes kényszerintézkedések és a szabálysértési elzárás végrehajtásáról 28–29. §

2012. évi LXII. törvény a gyermekbarát igazságszolgáltatás megvalósulásához kapcsolódó egyes törvények módosításáról

2011. évi CCX. törvény az emberiesség elleni bűncselekmények büntetendőségéről és elévülésének kizárásáról, valamint a kommunista diktatúrában elkövetett egyes bűncselekmények üldözéséről

1945. évi VII. törvény a népbíráskodás tárgyában kibocsátott kormányrendeletek törvényerőre emeléséről

27. § Az elévülés kezdő napja

a) befejezett bűncselekmény esetén az a nap, amikor a törvényi tényállás megvalósul,

b) kísérlet és előkészület esetén az a nap, amikor az ezeket megvalósító cselekmény véget ér,

c) olyan bűncselekmény esetén, amely kizárólag kötelesség teljesítésének elmulasztásával valósul meg, az a nap, amikor az elkövető még az e törvényben megállapított következmény nélkül eleget tehetne kötelességének,

d) olyan bűncselekmény esetén, amely jogellenes állapot fenntartásában áll, az a nap, amikor ez az állapot megszűnik.

Az elévülés idejének számítása

Az elévülési idő kezdőnapjának számításánál az eredmény-bűncselekményeknél a büntethetőséget megszüntető elévülési idő múlásának a kezdőnapja az eredményelmélethez igazodik, az immateriális cselekményeknél pedig a magatartás-elmélet szerint az elévülés kezdőnapja az elkövetési magatartás kifejtésének (utolsó) napja. A vegyes mulasztásos bűncselekményeknél (lásd a Btk. 4. §-ához fűzött magyarázatot) is az eredmény beállása napján kezdődik az elévülés, a Btk. 27. § c) pont nem alkalmazható.

A folytatólagosan elkövetett cselekményeknél a legutolsó részcselekmény befejezésének időpontja a kezdő időpont (31/2007. BK vélemény). Bűnhalmazat esetén az abban lévő bűncselekmények büntethetősége külön-külön évül el. Az elévülési határidők anyagi jogi határidők.

Kapcsolódó joggyakorlat

31/2007. BK vélemény A folytatólagosan elkövetett bűncselekmény egyes részcselekményei büntethetőségének önálló elévülése kizárt.

28. § (1) Az elévülést félbeszakítja a bíróságnak, az ügyészségnek, a nyomozó hatóságnak, illetve nemzetközi vonatkozású ügyekben az igazságügyért felelős miniszternek vagy a külföldi hatóságnak az elkövető ellen a bűncselekmény miatt foganatosított büntetőeljárási cselekménye. A félbeszakítás napján az elévülés határideje ismét elkezdődik.

(1a) Ha az erős felindulásban elkövetett emberölés, a háromévi szabadságvesztésnél súlyosabban büntetendő szándékos súlyos testi sértés, az emberrablás, az emberkereskedelem és kényszermunka, a személyi szabadság megsértése, illetve − a 26. § (3) bekezdés c) pontjában foglalt kivétellel − a nemi élet szabadsága és a nemi erkölcs elleni bűncselekmény sértettje a bűncselekmény elkövetésekor a tizennyolcadik életévét még nem töltötte be, az elévülés határidejébe nem számít be az a tartam, amíg a huszonegyedik életévét be nem tölti vagy be nem töltötte volna.

(2) Ha a büntetőeljárást felfüggesztik, a felfüggesztés tartama az elévülés határidejébe nem számít be. Ez a rendelkezés nem alkalmazható, ha a büntetőeljárást azért függesztik fel, mert az elkövető kiléte a nyomozásban nem volt megállapítható, ismeretlen helyen tartózkodik, vagy kóros elmeállapotú lett, továbbá ha a szabadlábon lévő terhelt külföldön ismert helyen tartózkodik és a büntetőeljárás a távollétében nem folytatható le.

(3) Az elévülés határidejébe nem számít be az a tartam, amely alatt a mentelmi jogon alapuló mentesség folytán a büntetőeljárás azért nem volt megindítható vagy folytatható, mert a törvényben biztosított mentelmi jogot a döntésre jogosult nem függesztette fel. Ez a rendelkezés nem alkalmazható olyan magánindítványra büntetendő bűncselekmény esetén, amely miatt a vádat a magánvádló képviseli.

(4) Próbára bocsátás esetén a próbaidő tartama és a jóvátételi munka tartama az elévülés határidejébe nem számít be.

1. Az elévülési idő félbeszakítása és nyugvása

A bűncselekmény elkövetőjének nincs alanyi joga arra, hogy büntethetősége a rendes időn belül biztosan elévüljön, neki csak arra van joga, hogy ha a törvényesen számított idő eltelt, ne üldözzék tovább, és ne büntethessék meg. Az elévülési idő tényleges hossza tehát nem garantált, a törvény a rendes elévülési idővel csupán a minimumot határozza meg [11/1992. (III. 5.) AB határozat].

Az elévülés félbeszakításának jogkövetkezménye az, hogy az elévülési idő újrakezdődik, és az elévülési idő korábban eltelt tartamát figyelmen kívül kell hagyni. Az újból elkezdődött elévülés ismét félbeszakadhat, majd ismét újrakezdődhet. Az elévülés nyugvása [Btk. 33. § (2)–(5) bekezdés] esetén az elévülési idő folyását gátolja meghatározott ideig valamely törvényi rendelkezés. Ha pedig az elévülés bekövetkezett, úgy az utóbb már semmilyen ok folytán nem éledhet fel.

Az elévülést félbeszakító intézkedés is csak az elévülési idő bekövetkezte előtt történhet.

A bűncselekmény elévülését csak azok az – ügy előbbre vitelét célzó, tehát érdemi – eljárási cselekmények szakítják félbe, amelyek ténybeli alapja azonos az utóbb vád tárgyává tett cselekmény ténybeli alapjával (tárgyi feltétel); illetve amelyek meghatározott személy – a későbbi vádlott – ellen, a fentebb említett tények bekövetkezésében, előidézésében játszott szerepének a tisztázására irányulnak (személyi feltétel). E feltételek együttes teljesülése esetén az elévülés attól függetlenül félbeszakad, hogy a büntetőeljárás megindítására a későbbi vádlott, ismeretlen személy vagy más ismert személy ellen került-e sor; illetve, hogy a vádlottal szemben a bűncselekmény megalapozott gyanújának közlése, gyanúsítottkénti kihallgatása megtörtént-e (BH2007. 363., BH2012. 278.). A töretlen bírói gyakorlat szerint az idézésnek a kiadása, a tárgyalás megtartása – ideértve a bíróság kizárásról szóló döntés előtti eljárási cselekményeket is – az elévülés félbeszakítását eredményezi. Azonban a tárgyalási időpont meghatározásának, a kitűzésnek nincs elévülést félbeszakító hatása, ha azt nem követi az idézések és értesítések kibocsátása (BH2003. 99.). Hosszú ideje egységes a gyakorlat abban is, hogy az ismételt, de hatókörét tekintve tartalmilag megegyező intézkedések már nem szakítják félbe az elévülést (vö. BJD 2493.).

A vádirat sikeres kézbesítése (idézés nélkül) önmagában nem az eljárást előre vivő érdemi intézkedés, önmagában tehát az elévülés félbeszakadását nem eredményezheti.

A közkegyelem tárgyában hozott végzés a terhelt javára szolgáló és deklaratív jellegű megállapítás, mely így az elévülést nem szakítja félbe (BH1995. 686.).

A büntethetőség elévülését csak hatósági cselekmény szakítja meg, a sértett jogérvényesítő cselekedetei ilyen hatással nem rendelkeznek (100/E/2000. AB határozat). A pótmagánvádló az elévülés félbeszakadása szempontjából sem fogható fel büntetőügyben eljáró hatóságként (BH2010. 204.).

A Btk. rendelkezése egyértelművé teszi, hogy nemzetközi vonatkozású ügyekben az elévülési időt félbeszakítja az igazságügyért felelős miniszter vagy a külföldi hatóság büntetőeljárási cselekménye is. A nemzetközi bűnügyi együttműködés körében ki kell emelni, hogy a belföldi körözést elrendelő elfogatóparancs kibocsátása után kiadott nemzetközi körözést elrendelő elfogatóparancs és az európai elfogatóparancs az elévülést félbeszakítja. S ez fordítva is igaz, újabb tény ismeretében.

Amennyiben a nemzetközi körözést elrendelő elfogatóparancs az Európai Unió olyan tagállamában vezetett eredményre, amelyben átadásnak lehet helye, úgy az ezt követően utóbb kiállított és megküldött európai elfogatóparancs az elévülést nem szakítja félbe. A kiadatási eljárásban is a nemzetközi bűnügyi jogsegélyről szóló 1996. évi XXXVIII. törvény (a továbbiakban: Nbjt.) 32. §-a alapján kiadott elfogatóparancsnak a bíróság, illetve a büntetés-végrehajtási bíró részéről történő kiadása az elévülést félbeszakítja, éppúgy, mint a miniszter külföldi államnál előterjesztett kiadatási kérelme. A miniszter által előterjesztett kiadatási kérelem alapján foganatosított külföldi (hatósági) eljárási cselekmények az elévülés szempontjából egy tekintet alá esnek a magyar hatóságok által foganatosított eljárási cselekményekkel (1/2005. Büntető jogegységi határozat). A Btk. rendelkezése ezt a bírósági gyakorlatot foglalta törvénybe.

A Btk. 28. § (2) bekezdése a büntetőeljárás felfüggesztése eseteire rendezi az időmúlás hatását. Főszabályként a felfüggesztés tartama alatt az elévülés nyugszik, az elévülési idő megállapításánál a nyugvást megelőzően és a nyugvást követően eltelt időt egybe kell számítani.

A büntethetőség elévülését félbeszakítja a vádemelés, de nincs az elévülést félbeszakító hatása az eljárást megszüntető végzésnek, továbbá az ez ellen benyújtott ügyészi fellebbezésnek, minthogy ezek nem tekinthetők a bűncselekmény miatt a terhelt ellen foganatosított eljárási cselekményeknek. A 3/2010. (XI. 8.) Büntető jogegységi határozat szerint a terhelt terhére benyújtott felülvizsgálati indítvány sem szakítja félbe az elévülést, mivel a jogerős ügydöntő határozat meghozatalával büntetőeljárás már valóban nincs folyamatban, a terhelt terhére szóló rendkívüli jogorvoslati indítványok (felülvizsgálati indítvány, perújítási indítvány) előterjesztésére vonatkozó ügyészi jogosultság azonban az alapeljárásban betöltött ügyféli pozícióból fakad ugyanúgy, mint a pótmagánvádló és a magánvádló esetében. Ezzel a jogegységi határozat az ezzel ellentétes korábbi gyakorlatot is kiküszöbölte és egységesítette (lásd BH1998. 162.).

Amennyiben azonban a hatóság eljárásának jogszerűtlenségét később megállapítják (tehát amelynek következtében az elévülési idő megszakadt, majd újrakezdődött), az elévülés vizsgálata ismét releváns lehet, különösen a jogszerűtlenséget megállapító későbbi rendkívüli jogorvoslati eljárásban. A 1/2020. Büntető jogegységi határozat értelmében a felülvizsgálati eljárásban elrendelt hatályon kívül helyezés esetén az elévülést vizsgálni kell, és a büntethetőség elévülésének megállapíthatósága esetén annak jogkövetkezményét le kell vonni, azaz különösen ha a felülvizsgálat során feltétlen hatályon kívül helyezéssel járó eljárási szabálysértés miatt a jogerős döntést hatályon kívül helyezik, az eredeti döntés jogerőre emelkedése és a felülvizsgálati indítvány befogadása közötti időt figyelembe kell venni, és amennyiben a törvényben foglalt határidő letelt, a terhelt ellen indult büntetőeljárást elévülés okán kell megszüntetni.

A Btk. 28. § (3) bekezdés szerinti nyugvást a Btk. 15. § h) pont szerinti egyéb ok (közjogi tisztség betöltésén alapuló mentesség) érvényesítésekor kell figyelembe venni.

2. Be nem számítandó időtartam

A Btk. 28. § (4) bekezdés az elévülési idő számításával kapcsolatosan a be nem számítandó azon speciális időket tartalmazza, amelyek idején az elkövető egyébként a büntetés-végrehajtás hatálya alatti személynek (vö. próbára bocsátás Btk. 65. §-a, jóvátételi munka Btk. 67. §-a), tekinthető, úgy, hogy egyébként az általa elkövetett cselekményre nézve a büntethetőség továbbra is adott, mivel bűnösítés (felmentés) nem történt meg. Erre az esetre nézve ki kell mondani, hogy a büntethetőségre irányadó elévülési időbe nem lehet beszámítani az adott, nevesített időtartamokat.

A Btk. 28. § (1a) bekezdésében meghatározott, huszonegyedik életévét be nem töltött passzív alany (sértett) sérelmére elkövetett súlyos bűncselekmények esetén az elévülési időbe nem számít be az a tartam, ami az elkövetés ideje és a huszonegyedik életév betöltése között van (illetve a passzív alany elhalálozása esetén, amíg be nem töltötte volna). Az elévülési idő tehát jelentősen meghosszabbodhat a passzív alany életkorának függvényében (ún. csúszó elévülés). Ezen jogkövetkezményt akkor is alkalmazni kell, ha egyébként a passzív alany védett életkora a bűncselekmény minősítését is meghatározta (például tizennyolcadik életévét be nem töltött személy sérelmére elkövetett emberrablás esetén). Különös figyelemmel szükséges vizsgálni az ilyen bűncselekmények esetén az időbeli hatály kérdését, figyelemmel arra, hogy 2021. július 7-ig a tizennyolcadik életév betöltése volt a feltétele ezen szigorúbb elévülési szabályok alkalmazásának. A jogszabály változása azonban az elbírálás szigorodását jelenti.

A rendelkezés alkalmazásánál felmerül a sértetti pozíció értelmezésének kérdése. A Btk. 200. § (2) bekezdése szerinti sértett az, akit felajánlanak vagy felhívnak prostitúcióra. Nem lehet sértettnek tekinteni a prostitúció elősegítésénél azt a személyt, akit rábírnak vagy akinek segítenek a prostitúcióban, kivéve, ha az személy a tizennyolcadik életévét még nem töltötte be. Nem sértett továbbá a Btk. a 203. § (2) bekezdésében meghatározott, tizennyolcadik életévét be nem töltött személy sem, amennyiben az ellenszolgáltatás címzettje ő maga. A Btk. 205. § (1) bekezdés szerinti szeméremsértésnek van sértettje, méghozzá az a személy, aki előtt mutogatja magát a tettes (aki esetében az objektív lehetőség fennáll, hogy észlelje a cselekményt), ezért itt is a szigorúbb elévülési szabályokat kell alkalmazni.

A 2014. június 30-ig hatályban volt rendelkezés ettől eltérő módon határozta meg e védett passzív alanyi kör sérelmére elkövetett bűncselekmény büntethetőségének elévülési idejét, és azt az elkövetés időpontja és a passzív alany huszonharmadik életévének betöltése közötti idővel hosszabbította meg, amennyiben a huszonharmadik életév betöltése előtt már elévült volna a büntethetőség. Az új törvényi rendelkezés eltérő számítási módja csak a tizennyolcadik életévet veszi figyelembe, s addig, amíg a passzív alany ezt az életkort be nem tölti (vagy be nem töltötte volna), az elévülési idő nem telik. Ez a szabály mindenképpen szigorúbb elbírálást jelent.

Kapcsolódó joggyakorlat

56/2010. (V. 5.) AB határozat Az ismeretlen elkövető ellen elrendelt nyomozás esetében sem alkotmányellenes a Btk. azon rendelkezése, amely rögzíti, hogy a büntethetőséget megszüntető elévülést félbeszakítja a büntetőügyekben eljáró hatóságoknak az elkövető ellen a bűncselekmény miatt foganatosított büntetőeljárási cselekménye.

23/D/2007. AB határozat Az elkövető ellen más ténybeli alapú bűncselekmény miatt foganatosított eljárási cselekmény nem szakítja félbe az adott bűncselekmény büntethetőségének elévülését.

41/1993. (VI. 30.) AB határozat Az elévülési szabályok visszamenőleges megváltoztatása sérti a visszaható hatály tilalmát, azaz az állam (bűnüldözési) mulasztása nem eshet az elkövető terhére.

11/1992. (III. 5.) AB határozat Az elkövetőnek csak arra van joga, hogy ha az elévülés törvényesen számított ideje eltelt, ne üldözzék tovább, és ne büntethessék meg. Az elévülési idő tényleges hossza tehát nem garantált, a törvény a rendes elévülési idővel csupán a minimumot határozza meg.

1/2020. Büntető jogegységi határozat felülvizsgálati eljárásban elrendelt hatályon kívül helyezés esetén az elévülés vizsgálatáról

3/2010. (XI. 8.) Büntető jogegységi határozat a terhelt terhére benyújtott ügyészi felülvizsgálati indítvány a büntethetőség elévülését nem szakítja félbe

1/2005. Büntető jogegységi határozat a nemzetközi körözést elrendelő elfogatóparancs, illetőleg a kiadatási kérelem az elévülést félbeszakítja

Kapcsolódó európai uniós joggyakorlat

C–42/17. M. A. S. és M. B. elleni büntetőeljárás (a Corte costituzionale [Olaszország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem), ítélet, ECLI:EU:C:2017:936 – A Taricco-ügyben megfogalmazott tételhez kivétel fűzése, miszerint akkor lehet az ilyen tagállami szabályokat alkalmazni, ha a mellőzés sértené a bűncselekmények és büntetések törvényességének elvét annak okán, hogy az alkalmazandó jog nem kellően pontos, vagy hogy a bűncselekmény elkövetésének időpontjában hatályban lévőknél súlyosabb büntethetőséget megállapító jogszabály visszaható hatállyal alkalmazandó.

C–105/14. Ivo Taricco és társai elleni büntetőeljárás (a Tribunale di Cuneo [Olaszország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem), ítélet, ECLI:EU:C:2015:555 – A büntethetőség elévülésére vonatkozó tagállami szabályok alkalmazásának tilalma akkor, ha azok megakadályozzák a hatékony és visszatartó erejű szankciók kiszabását az Unió pénzügyi érdekeinek megsértése esetén, vagy ha a tagállami szabály az érintett tagállam pénzügyi érdekeit sértő csalás eseteire hosszabb elévülési időket ír elő, mint az Európai Unió pénzügyi érdekeit sértő csalás eseteire.

C–467/04. Giuseppe Francesco Gasparini és társai elleni büntetőeljárás (az Audiencia Provincial de Málaga [Spanyolország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem), ítélet, ECLI:EU:C:2006:610 – Ugyanazon cselekmény esetén a büntethetőség egyik tagállami elévülése akadályát képezi a másik tagállami felelősségre vonásnak.

Kapcsolódó jogi szabályozás

2021. évi LXXIX. törvény a pedofil bűnelkövetőkkel szembeni szigorúbb fellépésről, valamint a gyermekek védelme érdekében egyes törvények módosításáról

2013. évi CCXLV. törvény egyes törvényeknek a gyermekek védelme érdekében történő módosításáról

2012. évi CLXXX. törvény az Európai Unió tagállamaival folytatott bűnügyi együttműködésről

1996. évi XXXVIII. törvény a nemzetközi bűnügyi jogsegélyről 32. §

A tevékeny megbánás

29. § (1) Nem büntethető, aki az élet, testi épség és az egészség elleni, az emberi szabadság elleni, az emberi méltóság és egyes alapvető jogok elleni, a közlekedési, a vagyon elleni, illetve a szellemi tulajdonjog elleni vétség vagy háromévi szabadságvesztésnél nem súlyosabban büntetendő bűntett elkövetését a vádemelésig beismerte, és közvetítői eljárás keretében – vagy azt megelőzően, de a közvetítői eljárás keretében született megállapodásban jóváhagyva – a sértett által elfogadott módon és mértékben a bűncselekménnyel okozott sérelmet jóvátette. E rendelkezés akkor is irányadó, ha a bűnhalmazatban lévő bűncselekmények közül az élet, testi épség és az egészség elleni, az emberi szabadság elleni, az emberi méltóság és egyes alapvető jogok elleni, a közlekedési, a vagyon elleni vagy a szellemi tulajdonjog elleni bűncselekmény a meghatározó.

(2) A büntetés korlátlanul enyhíthető, ha az elkövető az (1) bekezdésben meghatározott bűncselekmények esetében az ötévi szabadságvesztésnél nem súlyosabban büntetendő bűntett elkövetését a vádemelésig beismerte, és közvetítői eljárás keretében – vagy azt megelőzően, de a közvetítői eljárás keretében született megállapodásban jóváhagyva – a sértett által elfogadott módon és mértékben a bűncselekménnyel okozott sérelmet jóvátette. E rendelkezés akkor is irányadó, ha a bűnhalmazatban lévő bűncselekmények közül az élet, testi épség és az egészség elleni, az emberi szabadság elleni, az emberi méltóság és egyes alapvető jogok elleni, a közlekedési, a vagyon elleni vagy a szellemi tulajdonjog elleni bűncselekmény a meghatározó.

(3) Az (1)–(2) bekezdés alkalmazásának nincs helye, ha az elkövető

a) többszörös vagy különös visszaeső,

b) a bűncselekményt bűnszervezetben követte el,

c) bűncselekménye halált okozott,

d) a szándékos bűncselekményt a szabadságvesztés felfüggesztésének próbaideje alatt vagy a szándékos bűncselekmény elkövetése miatt végrehajtandó szabadságvesztésre ítélése után, a szabadságvesztés végrehajtásának befejezése előtt, illetve próbára bocsátás vagy feltételes ügyészi felfüggesztés tartama alatt követte el, vagy

e) korábban szándékos bűncselekménye miatt közvetítői eljárásban vett részt, és ennek eredményeként vele szemben az (1) vagy (2) bekezdést alkalmazták, feltéve, hogy a további jogorvoslattal nem támadható határozat keltétől az újabb szándékos bűncselekmény elkövetéséig két év még nem telt el.

1. Büntethetőséget megszüntető ok

2007. január 1-je óta volt hatályos a tevékeny megbánásról szóló rendelkezés az 1978-as Btk.-ban, azt megelőzően a vagyon elleni (nem erőszakos) bűncselekményeket érintően ismerte a Büntető Törvénykönyv ezt a jogintézményt, jóval szűkebb körben.

A büntethetőség megszűnésének feltételei:

– meghatározott bűncselekményekkel kapcsolatos,

– beismerés a vádemelésig,

– közvetítői eljárás lefolytatása,

– jóvátétel,

– sértetti elfogadás.

A fenti feltételek mindegyikének fenn kell állnia ahhoz, hogy a büntethetőség megszűnése bekövetkezzen, egyes feltételek teljesítése nem jelent büntetlenséget; tehát a tevékeny megbánáshoz nem elegendő, ha az elkövető a sértett kárát megtéríti, csak a megfelelő, formalizált eljárás (közvetítői eljárás) keretében történő megvalósulása esetén valósíthat meg büntethetőséget megszüntető okot (BH2018. 323).

A törvény minden – adott fejezetbeli – vétség esetén, illetve bűntettekre nézve a hároméves büntetési maximummal bíróknál engedi a büntethetőség megszűnését, de a legfeljebb ötévi szabadságvesztéssel büntetendő bűntettek esetén korlátlan enyhítésre van lehetőség a Btk. 29. § (2) bekezdés alapján. A büntetési tételeket a Btk. különös részi tényállásai határozzák meg, ebben a körben tételkeretet befolyásoló általános részi rendelkezések nem vehetők figyelembe.

A Btk. kifejezett rendelkezése alapján akkor is helye lehet a 29. § alkalmazásának, ha van más bűncselekmény is bűnhalmazatban a tevékeny megbánást engedő bűncselekménnyel, amennyiben a tevékeny megbánást megalapozó bűncselekmény a meghatározó az adott bűncselekményi többségben. A tevékeny megbánás kriminálpolitikai indokai alapján, bár erről nem szól a törvény, kimondható, hogy a bűnhalmazatban levő cselekmény büntetési tétele sem lehet a Btk. 29. § (1) vagy a (2) bekezdésben meghatározott tételnél magasabb. A bűnhalmazat fennállása azonban nem jelenti még automatikusan a tevékeny megbánás szabályainak alkalmazását, mivel ehhez még az is szükséges, hogy az elkövetésben a jelzett (azaz a közvetítésre alkalmas) bűncselekmény a meghatározó. A 3/2007. BK vélemény ad eligazítást arra nézve, hogy hogyan kell értékelni a bűnhalmazatot ebben az összefüggésben. A közvetítői eljárás lehetősége mindig a konkrét, adott bűncselekmény kapcsán vizsgálandó. Abból kell kiindulni egyrészt, hogy értelemszerűen akkor van helye közvetítői eljárásnak, ha a bűncselekménynek van sértettje; másrészt a közvetítői eljárás célja a sértett és az elkövető közötti konfliktusrendezés.

2. Eljárásjogi kérdések

A vádemelésig a tettesnek beismerő vallomást kell tennie, ennek hiányában nem kerülhet sor a tevékeny megbánás elismerésére. A beismerésnek a bűnösség elismerésére is ki kell terjednie (nemcsak ténybeli). E feltételek – és más eljárásjogi kritériumok – fennállása esetén az ügyész dönt arról, hogy közvetítői eljárás lefolytatása céljából felfüggeszti-e az eljárást. A közvetítői eljárás a gyanúsított és a sértett megegyezését, a bűncselekmény következményeinek jóvátételét és a gyanúsított jövőbeni jogkövető magatartását elősegítő, a gyanúsított, illetve a sértett indítványára vagy önkéntes hozzájárulásukkal alkalmazható eljárás. A közvetítői eljárásban arra kell törekedni, hogy a gyanúsított és a sértett között – a gyanúsított tevékeny megbánását megalapozó – megállapodás jöjjön létre.

A közvetítői eljárás során történik meg ténylegesen a jóvátétel a sértett által elfogadott módon és mértékben, vagy a korábban történt ilyen jóvátételt a közvetítői eljárás során jóváhagyják. A jóvátétel szükséges feltétele a büntethetőség megszűnésének, így ha eredménytelen a közvetítői eljárás, a felfüggesztett büntetőeljárást folytatni kell. A büntethetőség megszűnése esetében az elkobzás, illetve vagyonelkobzás vagy elektronikus adat végleges hozzáférhetetlenné tétele alkalmazható (Be. 569. §). A Btk. 29. § (2) bekezdés szerinti bűncselekmény esetében a fenti feltételek fennállása esetén nem szüntetik meg az eljárást, hanem az ügyész vádat emel, és majd a bíróság az ügydöntő határozatban alkalmazhatja a korlátlan enyhítésről szóló rendelkezést.

Amennyiben a bűncselekménynek nincs sértettje (például az ittas járművezetés alapesete), a közvetítői eljárás fogalmilag kizárt, így ilyenkor a tevékeny megbánás rendelkezései sem alkalmazhatók. Koherenciazavart mutat a szabályozás annyiban, hogy ugyanakkor az ittas járművezetés Btk. 236. § (2) bekezdés a) pontja szerinti minősített esetnél, tehát a lényegesen súlyosabb tárgyi súlyú bűncselekmény esetében, mivel adott a sértett, van helye. Ez a rendelkezés megegyező szöveggel hatályban volt a korábbi törvényben is, de az ellentmondást a hatályos törvénnyel sem sikerült feloldani.

3. Kivételek a tevékeny megbánás lehetősége alól

A Btk. 29. § (3) bekezdés tartalmazza a tevékeny megbánás alóli kivételt jelentő esetköröket, amelyek egyfelől az elkövető személyes veszélyességéhez (különös vagy többszörös visszaesés vagy egyéb speciális bűnismétlés) vagy a cselekményének fokozott társadalomra veszélyességéhez (bűnszervezet, halál okozása) kötődnek.

Lásd még a Btk. 107. §-ához írt magyarázatot a fiatalkorú elkövető esetében érvényesülő tevékeny megbánásról.

Kapcsolódó joggyakorlat

2/2013. (VII. 8.) BK vélemény a büntetőjogi tárgyú büntető kollégiumi vélemények felülvizsgálatáról.

3/2007. BK vélemény Az 1978-as Btk. és az 1998. évi XIX. törvény közvetítői eljárásra vonatkozó egyes rendelkezései értelmezéséről.

Kapcsolódó jogi szabályozás

2017. évi XC. törvény a büntetőeljárásról 569. §

2006. évi CXXIII. törvény a büntetőügyekben alkalmazható közvetítői tevékenységről

2005. évi CXXXV. törvény a bűncselekmények áldozatainak segítéséről és az állami kárenyhítésről

VI. FEJEZET

A BÜNTETŐJOGI FELELŐSSÉGRE VONÁS EGYÉB AKADÁLYAI

30. § A büntetőjogi felelősségre vonást akadályozza

a) a magánindítvány,

b) a feljelentés

hiánya.

Egyéb akadályok

A büntetőjogi felelősségre vonás egyéb akadályai a magánindítvány hiánya és a feljelentés hiánya. Ezen okok az ún. másodlagos büntethetőséget kizáró okok körébe tartoznak, ami azt jelenti, hogy a cselekmény bűncselekménynek tekinthető, csupán az adott elkövető vonatkozásában a „konkrét megbüntethetőséghez” szükséges aktus hiányzik, így ez már a büntetőeljárás megindításának is akadályát képezi.

A magánindítvány hiánya

31. § (1) Az e törvényben meghatározott esetekben a bűncselekmény elkövetője csak magánindítványra büntethető.

(2) A magánindítvány előterjesztésére a sértett jogosult.

(3) A büntetőeljárásról szóló 2017. évi XC. törvény 69. § (5) bekezdésében meghatározott esetekben a magánindítványt a sértett törvényes képviselője terjesztheti elő. A magánindítványt a korlátozottan cselekvőképes kiskorú sértett önállóan is előterjesztheti, és erre törvényes képviselője is jogosult. Ezekben az esetekben a magánindítvány előterjesztésére a gyámhatóság is jogosult. Érdekellentét esetén a Polgári Törvénykönyv szabályai az irányadók.

(4) Ha a magánindítvány előterjesztésére jogosult sértett meghal, a hozzátartozója jogosult a magánindítvány előterjesztésére.

(5) Bármelyik elkövetővel szemben előterjesztett magánindítvány valamennyi elkövetőre hatályos.

(6) A magánindítvány nem vonható vissza.

1. A magánindítvány jelentősége és szerepe

Vannak olyan bűncselekmények, amelyek esetén – bár a magyar büntetőjog az eljárásjogi legalitás elvét követi – lehetőséget kell teremteni a passzív alany (sértett) számára, hogy eldönthesse, kívánja-e a tettes megbüntetését [Btk. 164. § (10) bekezdés, 207. §, 231. §, Btk. 382. §]. A sértett büntethetőség feletti diszponálási jogát [perbeli önrendelkezés büntetőügyben – 95/2008. (VII. 3.) AB határozat] testesíti meg a magánindítvány, e jog azonban csak az előterjesztésig terjed, mivel az így meginduló eljárás már hivatalból folyik (kivéve a magánvádas eljárásokat).

2. A magánindítvány és előterjesztésének jellemzői

Magánindítvány minden olyan nyilatkozat a sértett (vagy képviselője) részéről, amellyel az elkövető megbüntetését (felelősségre vonását) kívánja; ha a jogosult feljelentéséből ilyen igény nem állapítható meg, a büntetőeljárást meg kell szüntetni, illetve a magánindítvány hiányában hozott elsőfokú ítéletet ez okból hatályon kívül kell helyezni (BH2001. 507.). A magánindítvány előterjesztése az elkövető kilétének ismeretéhez nem kötött. Meghatalmazás hiányában a feljelentő nem terjeszthet elő magánindítványt más, teljes büntetőeljárási cselekvőképességgel rendelkező személy nevében is (BH2022. 32.).

Kizárólagos jogosultságot tartalmaz a Btk. 31. § (2) bekezdés, a (3) bekezdés párhuzamos jogosultságot, a (4) bekezdés pedig származékos jogosultságot definiál (Nagy Ferenc: A magyar büntetőjog általános része. HVG–ORAC, Budapest, 2010, 177. o.). A hozzátartozó fogalmát lásd a Btk. 459. § (1) bekezdés 14. pontjában. Ha a magánindítványra jogosult sértett helyett annak nagykorú hozzátartozója tesz magánindítványt, őt – megfelelő határidő kitűzése mellett – meghatalmazás csatolására kell felhívni. Ez a határidő a magánindítványi határidő lejártát követő időre is átnyúlhat (7/2007. BK vélemény).

A törvényes képviselő, illetve a gyámhatóság közreműködésére vonatkozó szabályok a Btk., a Be. és a Ptk. rendelkezéseinek egybevetésével állapíthatók meg. A Be. 69. § (5) bekezdése a cselekvőképtelen sértett, a Be. 69. § (1) bekezdés a korlátozottan cselekvőképes sértett vonatkozásában releváns.

A Btk. 31. § (5) bekezdés a magánindítvány oszthatatlanságát, a (6) bekezdés visszavonhatatlanságát mondja ki. Mivel a magánindítvány valamennyi elkövetővel szemben hatályos, így a közvetett tettessel szemben is, ha az eljárás későbbi szakaszában derül ki: az abban megjelölt előkövető tévedés miatt nem büntethető, azonban a közvetett tettes igen (BH2018. 216.).

3. Összefüggés a magánvádas eljárással

A magánindítványra induló büntetőeljárások egy részében a magánvádló képviseli a vádat: a Be. 53. § (1) bekezdés alapján könnyű testi sértés, magántitok megsértése, levéltitok megsértése, rágalmazás, becsületsértés, kegyeletsértés vagy becsület csorbítására alkalmas hamis hang- vagy képfelvétel készítése esetén a vádat mint magánvádló a sértett képviseli. A magánindítvány tehát az egész büntetőeljárás lefolytathatóságára kiható anyagi jogi akadály, a magánvád a már megindult büntetőeljárást illetően határozza meg az eljárási vádképviseletet.

Ha a magánvádas eljárásban a feljelentés nem felel meg a joghatályos magánindítvány tartalmi követelményeinek, a bíróságnak az eljárást magánindítvány hiánya és nem érdemi vizsgálat eredményeként, bűncselekmény hiánya okából kell megszüntetnie (BH2011. 155.). A magánindítvánnyal kapcsolatos további eljárási kérdéseket a Be. szabályozza (Be. 378. § és CV. Fejezet). Ezek közül kiemelést igényel a Be. 378. § (4) bekezdés, amelynek értelmében a magánindítvány előterjesztésére jogosult nyilatkozatát be kell szerezni, ha a nyomozás megindítását követően derül ki, hogy a cselekmény csak magánindítványra büntethető, ilyenkor a határidőt attól a naptól kell számítani, amelyen a magánindítványra jogosult a felhívásról tudomást szerzett. Ez nem kizárólag azokra az esetekre vonatkozik, ha az eljárás megindítása után új adatok vagy tények kerülnek napvilágra, hanem azokra az esetekre is, ha a büntetőügyben eljáró hatóságnak az üggyel kapcsolatos jogi értékelése megváltozik, ez utóbbi eset is alapul szolgálhat a magánindítvány előterjesztésére való felhívásra (BH2001. 58.). A jogosult halála esetén azonban a hatóságokat nem terheli a magánindítvány megtételére utaló felhívás (BH1991. 384.). Az ismeretlen személy ellen előterjesztett magánvád nem törvényes, a bíróság eljárásának alapját nem képezheti.

A Be. 378. § (6) bekezdése értelmében van helye a magánindítvány előterjesztésénél elmulasztásának orvoslására a közvádas bűncselekményeknél [Btk. 196. § (1) bekezdés, 197. § (1) bekezdés a) pont, 205. § (3) bekezdés, 212/A. §, 218. §, 222. §, 225. §, 382. §, 385. §, 388. §]. Az Alkotmánybíróság ehhez kapcsolódóan azt állapította meg, hogy valamely igény érvényesítésére meghatározott határidő elmulasztása esetén az igazolási kérelem benyújtásának lehetővé tételére nincs az Alkotmányból levezethető jog (1018/B/1998. AB határozat).

Az előterjesztésre nyitva álló határidő eljárási határidő, ezért ennek számítását a Be. alapján kell végezni. Ugyanakkor a magánindítvány joghatályos voltát nem érinti, ha az azt előterjesztő később mentességi jogával élve nem tesz vallomást (BH2014. 2.).

A magánindítvány hiánya másodlagos büntethetőséget kizáró ok, aminek a jelentősége abban áll, hogy részesség megállapítható akkor is, ha a tettes terhére nem terjesztettek elő joghatályos magánindítványt.

Kapcsolódó joggyakorlat

95/2008. (VII. 3.) AB határozat a sértett büntethetőség feletti diszponálási jogáról

1018/B/1998. AB határozat Igény érvényesítésére meghatározott határidő elmulasztása esetén az igazolási kérelem benyújtásának lehetővé tételére nincs az Alkotmányból levezethető jog.

40/1993. (VI. 30.) AB határozat A sértettnek nincs feltétlen joga a büntető igény bíróság előtti érvényesítésének követelésére.

7/2007. BK vélemény Ha a magánindítványra jogosult sértett helyett annak nagykorú hozzátartozója tesz magánindítványt, őt – megfelelő határidő kitűzése mellett – meghatalmazás csatolására kell felhívni. Ez a határidő a magánindítványi határidő lejártát követő időre is átnyúlhat.

Kapcsolódó jogi szabályozás

2017. évi XC. törvény a büntetőeljárásról 69. §, 378. §, CV. Fejezet

2013. évi V. törvény a Polgári Törvénykönyvről 2:14. §, 2:22. §

A feljelentés hiánya

32. § Az e törvényben meghatározott esetekben a bűncselekmény elkövetője csak az arra jogosult által tett feljelentésre büntethető.

Meghatározott jogosult feljelentése mint a büntethetőség feltétele

A rendelkezés egyes különös részi bűncselekményekhez rendelt, feljelentéssel kapcsolatos rendelkezésnek ad általános részi helyet. A rendszertani megközelítés és a dogmatikai struktúrákhoz való közelítés szándéka indokolta a feljelentés hiányának generális rögzítését. Az általános részi elhelyezés tehát a Btk. 270. § és 274. § hatókörét és értelmét, így alkalmazását nem befolyásolja.

VII. FEJEZET

A BÜNTETÉSEK

33. § (1) Büntetések

a) a szabadságvesztés,

b) az elzárás,

c) a közérdekű munka,

d) a pénzbüntetés,

e) a foglalkozástól eltiltás,

f) a járművezetéstől eltiltás,

g) a kitiltás,

h) a sportrendezvények látogatásától való eltiltás,

i) a kiutasítás.

(2) Mellékbüntetés a közügyektől eltiltás.

(3) A büntetések – az (5) és (6) bekezdésben foglalt kivételekkel – egymás mellett is kiszabhatóak.

(4) Ha a bűncselekmény büntetési tételének alsó határa nem éri el az egy év szabadságvesztést, szabadságvesztés helyett elzárás, közérdekű munka, pénzbüntetés, foglalkozástól eltiltás, járművezetéstől eltiltás, kitiltás, sportrendezvények látogatásától való eltiltás vagy kiutasítás, illetve e büntetések közül több is kiszabható.

(5) Ha a bűncselekményt e törvény elzárással rendeli büntetni, e büntetés helyett vagy mellett közérdekű munka, pénzbüntetés, foglalkozástól eltiltás, járművezetéstől eltiltás, kitiltás, sportrendezvények látogatásától való eltiltás vagy kiutasítás, illetve e büntetések közül több is kiszabható.

(6) Nem szabható ki

a) szabadságvesztés mellett elzárás vagy közérdekű munka,

b) kiutasítás mellett közérdekű munka vagy pénzbüntetés,

c) életfogytig tartó szabadságvesztés mellett pénzbüntetés.

1. A büntetési nemekről általában

A magyar Btk. szankciórendszerét a jogkövetkezmények kettőssége jellemzi. E dualista szankciórendszerben továbbra is a büntetések töltenek be elsődleges, meghatározó szerepet, míg az intézkedési nemek inkább kisegítő jelleggel funkcionálnak, elsősorban speciális prevenciós célt szolgálva. Amíg a büntetések csak tényállásszerű, jogellenes és bűnös cselekmény miatt alkalmazható jogkövetkezmények, addig egyes intézkedéseknél elegendő a tényállásszerű cselekmény jogellenessége.

A Btk. elkülönülő fejezetekben tárgyalja a büntetési nemeket (VII. Fejezet), illetve az intézkedési nemeket (VIII. Fejezet). Jelen VII. Fejezet tartalmazza egyrészről a hatályos jogkövetkezményi rendszer egyes büntetési nemeit, azok mértékére és alkalmazásuk feltételeire vonatkozó jogszabályi rendelkezéseket.

A büntetési nemeken belül különbséget tehetünk szoros értelemben vett büntetések, valamint az egyetlen mellékbüntetés, a közügyektől eltiltás között.

A magyar szankciórendszerben önálló büntetési nem a szabadságvesztés, az elzárás, a közérdekű munka, a pénzbüntetés, a foglalkozástól eltiltás, a járművezetéstől eltiltás, a kitiltás, a sportrendezvények látogatásától való eltiltás, valamint a kiutasítás. A törvény miniszteri indoklása szerint e sorrend az első négy büntetési nemet tekintve megfelel a büntetések súlyosságát is kifejező rangsornak. A szabadságvesztés tehát a legszigorúbb büntetési nem, ezt követi az ugyancsak személyi szabadság elvonásával járó elzárás. A közérdekű munka, illetve a pénzbüntetés a szankciórendszerben azért foglal el súlyosságát tekintve ilyen „előkelő” helyet, mert mindkettő esetén lehetőség nyílhat a szabadságvesztésre történő átváltoztatásra. A foglalkozástól eltiltás, a járművezetéstől eltiltás, a kitiltás, a sportrendezvények látogatásától való eltiltás, illetve a kiutasítás esetén ilyen súlyossági, súly szerinti sorrend nem állítható fel. A miniszteri indoklás alapján e büntetési nemek egyenrangúak egymással, azaz mindig a konkrét esetben kell eldönteni, hogy az elkövető számára melyik kiszabása jár súlyosabb hátránnyal.

A miniszteri indoklásban hivatkozott erősorrend ugyanakkor nincs összhangban a Be. 595. §-ában szabályozott súlyosítási tilalommal. A hivatkozott törvényhely szerint ugyanis a másodfokú bíróság a vádlott terhére bejelentett fellebbezés hiányában nem szabhat ki elzárás, közérdekű munka, pénzbüntetés, foglalkozástól eltiltás, járművezetéstől eltiltás, kitiltás, sportrendezvények látogatásától való eltiltás, kiutasítás helyett szabadságvesztést annak felfüggesztése mellett sem [Be. 595. § (4) bekezdés b) pont]. Nincs tehát arról szó, hogy a szabadságvesztést követően említett büntetési nemek között súlyossági sorrend érvényesülne, az eljárási törvényből ilyen erősorrend nem olvasható ki.

A mellékbüntetések katalógusában 2013. július 1-jétől egyedüliként megmaradó közügyektől eltiltás egyedül, önállóan nem alkalmazható, azaz a mellékbüntetés megnevezéshez igazodóan járulékos jellegű szankcióról van szó. E jogkövetkezmény kiszabásának egyik előfeltétele ugyanis az elkövető végrehajtandó szabadságvesztésre ítélése. Ebből adódóan törvénysértő e mellékbüntetés elzárás melletti kiszabása (BH2020. 168.).

Ezzel szemben – ugyancsak 2013. július 1-jétől – a korábban a mellékbüntetések katalógusában szereplő kitiltás büntetési nemmé lépett elő, így már nemcsak végrehajtandó szabadságvesztés mellett, hanem önállóan is kiszabható jogkövetkezmény. A 2013. július 1-je előtt elkövetett, de ezt követően elbírált cselekmények esetén – a Btk. visszaható hatályú alkalmazására, így az enyhébb törvényi rendelkezésre tekintettel – tehát nem kötelező előfeltétel a kitiltott személy szabadságvesztésre ítélése.

2. A büntetések egymás melletti kiszabása

A differenciált büntetéskiszabást, az egyéniesítést szolgálja, hogy a büntetési nemek nemcsak önállóan, hanem a Btk. 33. § (5) és (6) bekezdésben foglalt jogszabályi korlátok között egymás mellett is kiszabhatóak. Jelenleg tehát a bíró, élve mérlegelési szabadságával, a szabadságvesztés mellett az ugyancsak szabadságelvonó elzárás, illetve a közérdekű munka kivételével bármelyik büntetési nemet kiszabhatja. A törvény együttalkalmazási tilalmat nevesít az életfogytig tartó szabadságvesztés és a pénzbüntetés vonatkozásában, így kizárja e két büntetési nem együttesen kiszabását egy adott bűncselekmény jogkövetkezményeként. A közérdekű munka mellett a szabadságvesztés-büntetés és a kiutasítás kivételével ugyancsak valamennyi büntetési nemet alkalmazhatja. Pénzbüntetés mellett – a kiutasítást és az életfogytig tartó szabadságvesztést leszámítva – minden büntetési nem kiszabható.

A kiutasítással együtt járhat a szabadságvesztés, az elzárás, melyek végrehajtását követően kerülhet sor a kiutasítás végrehajtására. Tekintettel arra, hogy a kiutasítás esetén a büntetés tartama az ügydöntő határozat jogerőre emelkedésével kezdődik, a kiutasított külföldinek (vagy hontalannak) az ország területét el kell hagynia, a kiutasítás mellett ugyanazon ítéletben foglalkozástól eltiltásnak, járművezetéstől eltiltásnak, sportrendezvények látogatásától való eltiltásnak, illetve kitiltásnak csak akkor lehet joghátrányt betöltő funkciója, ha ezen büntetések tartama meghaladja a kiszabott kiutasítás tartamát. Másrészről azonban ezen esetekben a tényleges ítéleti tartam egy része a kiutasításra tekintettel elenyészik, így a helyettesítő (dualista) jogkövetkezményi rendszerhez hasonló helyzet áll elő.

A kiutasítás és a pénzbüntetés kapcsán rögzített együttalkalmazási tilalommal összefüggésben fontos utalni arra, hogy a törvényi rendelkezés értelmezése alapján a kiutasítás kiszabása esetén mellette már nem rendelhető el pénzbüntetés (BH2020. 132.). Amennyiben azonban a pénzbüntetés kiszabása a Btk. 50. § (2) bekezdésében foglalt konjunktív feltételek fennállása miatt kötelező, úgy a kiutasítás, annak mérlegeléstől függő eleme, „az országban tartózkodás nem kívánatossága” miatt háttérbe szorul. A Kúria EBH2016. B.6. számú elvi döntése értelmében ilyen esetben tehát annak a büntetésnek a kiszabása nem mellőzhető, amelynek alkalmazása a törvény alapján kötelező.

Abban az esetben, ha nemcsak a pénzbüntetés, hanem a kiutasítás kiszabása is kötelező [Btk. 60. § (2a) bekezdés], akkor az utóbb hivatkozott törvényhely alapján az egyébként kötelező pénzbüntetés alkalmazása mellőzendő, és a pénzbüntetés háttérbe lép a kiutasítással szemben.

3. Szabadságvesztés helyett kiszabható büntetések

A hatályos Btk. azon rendelkezése, miszerint a kisebb tárgyi súlyú bűncselekmények elkövetése esetén a szabadságvesztés helyett egy vagy több más büntetés is kiszabható, illetve a szabadságvesztés helyett rövidebb tartamú szabadságelvonás (elzárás) alkalmazható, a szabadságelvonással nem járó szankciók alkalmazásának lehetőségét szélesíti. Amennyiben tehát a különös részi deliktum büntetési tételének alsó határa nem éri el az egy év szabadságvesztést, akkor a bíróság az enyhítő szakasz (Btk. 82. §) alkalmazása nélkül a szabadságvesztés-büntetés helyett bármely másik büntetési nemet alkalmazhatja, ideértve az öt naptól kilencven napig terjedő elzárás büntetést is. Emellett e jogszabályhely értelmében a cselekmény súlyával arányban álló joghátrány alkalmazása érdekében több büntetési nem együttesen is kiszabható. A halmozott büntetések kiszabásának fentiekből fakadó feltétele ugyanakkor, hogy a törvény az adott bűncselekményre szabadságvesztés-büntetés kiszabását rendelje.

A fentiekből adódóan a másodfokú bíróság a vádlott terhére bejelentett fellebbezés hiányában is kiszabhat a szabadságvesztés helyett az elsőfokú bíróság által alkalmazott büntetések számát meghaladó további büntetéseket, és eljárása nem sérti a súlyosítási tilalmat [Be. 595. § (4) bekezdés e) pont].

A Btk. vonatkozó rendelkezése a kisebb tárgyi súlyú bűncselekmények elkövetését célozza, ugyanakkor az elkövetői kör tekintetében is korlátot állít fel a törvény. A többszörös visszaesőkön belül speciális csoportot alkotó és a legsúlyosabb megítélés alá tartozó erőszakos többszörös visszaesők esetén a Btk. 90. § (1) bekezdése alapján ugyanis nincs helye a szabadságvesztés helyett más büntetés önálló vagy további büntetéssel együtt történő kiszabásának.

4. Elzárás mellett, illetve elzárás helyett kiszabható büntetések

A Btk. különös része jelenleg 17 bűncselekmény (18 eset) elkövetését rendeli elzárással büntetni: a méreggel visszaélést [Btk. 188. § (1) bekezdés]; a magántitok megsértésének alapesetét [Btk. 223. § (1) bekezdés]; a levéltitok megsértésének alapesetét [Btk. 224. § (1) bekezdés]; a jogellenesen átalakított személyszállítást végző jármű vezetésének vétségét [Btk. 239/A. § (3) bekezdés]; a korlátozott terjesztésű minősített adattal visszaélés vétségét [Btk. 265. § (2) bekezdés a) pont]; a minősített adattal visszaélés gondatlan alakzatát [Btk. 265. § (6) bekezdés]; a hatóság félrevezetésének privilegizált esetét [Btk. 271. § (3) bekezdés]; a tanúvallomás jogosulatlan megtagadását (Btk. 277. §); a mentő körülmény elhallgatását [Btk. 281. § (3) bekezdés]; a fogolyszökés vétségét [Btk. 283. § (3b) bekezdés]; az önkényuralmi jelképek használatát (Btk. 335. §); az intellektuális közokirat-hamisítás gondatlan alakzatát [Btk. 342. § (3) bekezdés]; a jogellenes bevándorlás elősegítése, támogatása vétségi alakzatát [Btk. 353/A. § (1) bekezdés]; a járványügyi szabályszegést (Btk. 361. §); a készpénz-helyettesítő fizetési eszköz hamisítására irányuló előkészületet [Btk. 392. § (2) bekezdés]; a tiltott adatszerzés vétségét (Btk. 422/A. §); a gondatlanságból elkövetett szolgálatban kötelességszegést [Btk. 438. § (4) bekezdés]; valamint a parancs iránti engedetlenség alapesetét [Btk. 444. § (1) bekezdés]. Ezen deliktumok elzárással fenyegetettsége ellenére a Btk. 33. § (5) bekezdése alapján az elzárás kiszabása nem kötelező, mivel elzárás helyett a bíróság önállóan alkalmazhat közérdekű munkát, pénzbüntetést, foglalkozástól eltiltást, járművezetéstől eltiltást, kitiltást, sportrendezvények látogatásától való eltiltást vagy kiutasítást, de e büntetések közül egyszerre több is kiszabható, illetve arra is van törvény adta lehetőség, hogy e büntetési nemek az elzárás mellett, azzal együtt kerüljenek alkalmazásra.

5. A büntetések egymás melletti kiszabásának korlátai

A Btk. 33. § (6) bekezdése a büntetések egymás melletti kiszabásának korlátait tartalmazza. E törvényhely értelmében [Btk. 33. § (6) bekezdés a) pont] szabadságvesztés mellett egyrészről nem szabható ki elzárás, lévén mindkét jogkövetkezmény a személyi szabadság elvonásával jár. Másrészről az elzáráson kívül a szabadságvesztés mellett nem rendelhető el közérdekű munka sem, tekintettel arra, hogy a munkabüntetés a munkavégzés tartamára az elítélt személy személyi szabadságát korlátozza. Ezen együttalkalmazási tilalom mind a végrehajtandó, mind pedig a végrehajtásában felfüggesztett szabadságvesztés esetén irányadó, azaz mindkét esetben tilalmazott a közérdekű munka kiszabása.

A Btk. 33. § (6) bekezdés b) pontja alapján kiutasítás mellett nem szabható ki közérdekű munka, valamint pénzbüntetés. Mivel a kiutasítottnak az ítélet jogerőre emelkedése után, illetve – ha a büntetést végrehajtandó szabadságvesztés mellett szabták ki – a szabadságvesztés kiállása után az ország területét el kell hagynia, a közérdekű munka végrehajtása nem kezdhető meg, míg a pénzbüntetés a kiutasítás végrehajtását megnehezítené vagy megakadályozná. Amennyiben pedig a kiutasítást a hatóság nyomban foganatosítja, az a pénzbüntetés megfizetését tenné gyakorlatilag lehetetlenné.

A kiutasítás és a közérdekű munka, valamint a pénzbüntetés együttalkalmazási tilalma megnyilvánul e jogkövetkezmények végrehajtása során is: a kiutasítás végrehajtása esetén ugyanis a más ügyben kiszabott közérdekű munka és pénzbüntetés nem hajtható végre. Ez a büntetés végrehajtását kizáró ok a nem teljesített közérdekű munka és pénzbüntetés helyébe lépő átváltoztatott szabadságvesztésre is irányadó.

A kiutasítás mellett az intézkedési nemek közül – a Btk. 63. § (3) bekezdése alapján – nem rendelhető el pártfogó felügyelet.

A Btk. 33. § (6) bekezdés c) pontja harmadik nevesített együttalkalmazási tilalomként kizárja az életfogytig tartó szabadságvesztés és a pénzbüntetés kiszabását. A kiszabáson túlmenően az életfogytig tartó szabadságvesztés és a pénzbüntetés között végrehajtási akadály is fennáll, amit a Bv. tv. 31. §-a nevesít. Az életfogytig tartó szabadságvesztés mellett tehát pénzbüntetés sem hajtható végre.

Kapcsolódó joggyakorlat

EBH2018.B.14. A pénzbüntetés és a közérdekű munka között a büntetőeljárásról szóló törvény a súlyosítási tilalom tekintetében nem tesz különbséget.

EBH2016. B.6. Ha a pénzbüntetés kiszabása a Btk. 50. § (2) bekezdésében foglalt konjunktív feltételek fennállása miatt kötelező, úgy a kiutasítás annak mérlegeléstől függő eleme, „az országban tartózkodás nem kívánatossága” miatt az együttalkalmazási tilalomra tekintettel nem szabható ki.

Kapcsolódó jogi szabályozás

2017. évi XC. törvény a büntetőeljárásról 595. §

A szabadságvesztés

34. § A szabadságvesztés határozott ideig vagy életfogytig tart.

1. A szabadságelvonásról általában

A szabadságvesztés a legsúlyosabb büntetési nem, amelynek lényege a személyi szabadságtól megfosztásban áll. Tekintettel arra, hogy a szabadságvesztés az egyén szabadságjogaiba történő mélyreható beavatkozással, korlátozással jár együtt, a többi jogkövetkezményhez képest a szankció joghátrányjellege ennél a büntetésnél a legdominánsabb. Mivel a személyi szabadság elvonása már önmagában véve büntetés, ezt a büntetést, a bebörtönzéssel szükségszerűen együtt járó káros hatásokat nem szabad tovább fokozni. Annak érdekében, hogy a fogvatartottat további hátrányok ne érjék, a szabadságvesztés végrehajtási feltételeit a lehetőségekhez mérten közelíteni kell a szabad élet körülményeihez (normalizáció végrehajtási alapelve).

A 2009. évi LXXX. törvény nyomán az 1978-as Btk. a korábbiakhoz képest szélesebb körben tette lehetővé a szabadságelvonással nem járó szankciók alkalmazását. A hatályos Btk. 33. § (3) és (4) bekezdéseiben foglalt rendelkezések úgyszintén tág teret biztosítanak az egyéniesítésnek, valamint a differenciált büntetéskiszabásnak. Ennek ellenére a magyar büntetőjogi jogkövetkezményi rendszer továbbra is szabadságvesztés-centrikus. A 2009. évi LXXX. törvény a különös részi büntetési tételekben szereplő alternatív büntetéssel fenyegetettséget kiiktatta, így a Btk. büntetési tételei – kilenc, kizárólag pénzbüntetéssel fenyegetett bűncselekmény kivételével – szabadságvesztés-büntetést írtak elő. Jelenleg ugyanakkor a Btk. különös része pénzbüntetéssel fenyegetett bűncselekményt sem tartalmaz, e deliktumok pénzbüntetéssel fenyegetettségét a cselekmények elzárással, azaz ugyancsak szabadságelvonással fenyegetettsége vette át.

Az időbeli hatály szempontjából ez azt jelenti, hogy a 2013. július 1-je előtt elkövetett, majd ezt követően elbírált bűncselekményekre – tekintettel arra, hogy az elbíráláskori törvény nem enyhébb – a cselekmény elkövetésekor hatályos törvényt kell alkalmazni.

2. A szabadságvesztés tartama

A Btk. 34. §-a a szabadságvesztés tartamára vonatkozó rendelkezést tartalmaz. Eszerint a szabadságvesztés határozott ideig vagy életfogytig tart.

A jelenlegi szabályozás életfogytig tartó szabadságvesztés, illetve tényleges életfogytig tartó szabadságvesztés között differenciál, amelyben a különbségtétel alapja az elítélt feltételes szabadságra bocsáthatósága. Fontos hangsúlyozni, hogy egyik jogkövetkezmény elnevezése sem problémamentes, hiszen értelmezés alapján a szankciónak az elítélt élete végéig kellene tartania. Az életfogytig tartó szabadságvesztés esetén azonban elvi lehetőség kínálkozik a feltételes szabadságra bocsátásra, tényleges életfogytig tartó szabadságvesztés esetén pedig a kötelező kegyelmi eljárás jogintézménye (Bv. tv. 46/A–46/H. §) teremti meg a szabadulás ugyancsak elvi lehetőségét. Másrészről az ítélőbíró döntése alapján feltételesen szabadon bocsátható életfogytig tartó szabadságvesztésre ítélt esetén is elképzelhető, hogy a bebörtönzés az elítélt élete végéig tart, amennyiben érdemesség hiányában a büntetés-végrehajtási bíró nem bocsátja feltételes szabadságra. Mind az életfogytig, mind pedig a tényleges életfogytig tartó szabadságvesztés vonatkozásában ezért célravezetőbb úgy fogalmazni, hogy a kiszabott büntetés az elítélt élete végéig tartó bebörtönzést is jelenthet.

Az életfogytig tartó szabadságvesztés a határozott tartamú szabadságvesztéshez képest határozatlan tartamú büntetés. A határozott tartamú szabadságvesztéstől történő ilyen jellegű megkülönböztetésnek azon törvényi rendelkezéseknél van elsősorban jelentősége, amelyek kifejezésre juttatják a tartam alapján történő megkülönböztetést. Így például az életfogytig tartó szabadságvesztés mellett áll fenn a pénzbüntetés kiszabásának együttalkalmazási tilalma [Btk. 33. § (6) bekezdés c) pont]; a kötelező pénzbüntetésre ítélés feltételei között a határozott tartamú szabadságvesztésre ítélés szerepel [Btk. 50. § (2) bekezdés]; az életfogytig tartó szabadságvesztésre vonatkozó ítélet nem foglalható összbüntetésbe [Btk. 93. § (1) bekezdés]; és az utólagos bírósági mentesítés lehetősége is kizárt életfogytig tartó szabadságvesztés esetén [Btk. 101. § (1) bekezdés], lévén e jogintézmény ugyancsak határozott tartamú végrehajtandó szabadságvesztéshez kapcsolódik. Az életfogytig tartó szabadságvesztésre ítélt személy tehát ítéletének határozatlan tartama miatt csak kegyelem útján mentesülhet a büntetett előélethez fűződő hátrányos jogkövetkezmények alól (BJD 5699.).

Egyfajta határozottsági mozzanatot kölcsönöz az életfogytig tartó szabadságvesztésnek, hogy amennyiben a bíróság ítéletében az életfogytig tartó szabadságvesztésre ítélt feltételes szabadságra bocsátásának lehetőségét nem zárja ki, pontosan rögzíti azt az időt (minimum huszonöt, maximum negyven évben), amelynek letelte után az elítélt elviekben, de nem automatikusan, szabadulhat.

Kapcsolódó joggyakorlat

3/2015. Büntető jogegységi határozat az életfogytig tartó szabadságvesztésből feltételes szabadságra bocsátás kizárásának lehetősége az alkotmányos jogrend része, amelynek – törvényi előfeltételek megvalósulása esetén történő – bírósági alkalmazását nemzetközi szerződés nem tiltja

BJD 5699. Az életfogytig tartó szabadságvesztésre ítélt személy csak kegyelem útján mentesülhet a büntetett előélethez fűződő hátrányos jogkövetkezmények alól.

Kapcsolódó jogi szabályozás

2013. évi CCXL. törvény a büntetések, az intézkedések, egyes kényszerintézkedések és a szabálysértési elzárás végrehajtásáról 46/A–46/H. §

2009. évi LXXX. törvény a Büntető Törvénykönyvről szóló 1978-as Btk. módosításáról

35. § (1) Ha a bíróság szabadságvesztést szab ki, annak végrehajtását fogházban, börtönben vagy fegyházban rendeli végrehajtani.

(2) A büntetés kiszabásánál irányadó körülményekre tekintettel a törvényben meghatározottnál eggyel enyhébb vagy eggyel szigorúbb végrehajtási fokozat határozható meg. E rendelkezés a 44. § (1)–(2) bekezdése és a 90. § (2) bekezdése alapján kiszabott életfogytig tartó szabadságvesztés esetén nem alkalmazható.

1. Rendelkezés a szabadságvesztés-büntetés végrehajtási fokozatáról

A szabadságvesztés végrehajtási fokozatának meghatározása a bíróság ügydöntő határozatában, az ítélet rendelkező részében történik. Az eljáró bíróság a törvényi feltételek és keretek között határozza meg a szabadságvesztés végrehajtási fokozatát. A Be. egyszerűsített felülvizsgálati eljárás lefolytatásával utólagos korrekcióra nyújt lehetőséget, ha a bíróság az alapügyben a szabadságvesztés végrehajtási fokozatáról nem, vagy nem a törvénynek megfelelően rendelkezett (Be. 671. § 1. pont).

A végrehajtási fokozat megjelölésének feladata szabadságvesztés kiszabása esetén kötelező. Ennek mellőzésére akkor kerülhet sor, ha a bíróság a kiszabott közérdekű munkát, illetőleg a pénzbüntetést változtatja át szabadságvesztésre. A törvény rendelkezése folytán az önként nem teljesített közérdekű munka helyébe lépő szabadságvesztést fogházban kell végrehajtani [Btk. 48. § (2) bekezdés]. Pénzbüntetés esetén, ha a büntetést szabadságvesztés mellett szabták ki, akkor a szabadságvesztés végrehajtási fokozata lesz irányadó az átváltoztatott szabadságvesztésre, ettől eltekintve pedig a meg nem fizetett pénzbüntetés helyébe lépő szabadságvesztést ugyancsak fogházfokozatban kell foganatosítani [Btk. 51. § (2) bekezdés]. Ezen törvényi rendelkezésektől eltekintve a szabadságvesztés végrehajtási fokozatának meghatározása még végrehajtásában próbaidőre felfüggesztett szabadságvesztés esetén sem mellőzhető, és akkor is kötelező, ha a vádlott a szabadságvesztést az előzetes fogvatartásban töltött idővel kitöltötte (BJD 4705.).

A büntetés individualizációját elősegítő rendelkezés, hogy a szabadságvesztés differenciált végrehajtása egymástól több szempontból eltérő végrehajtási fokozatok között történik. A fogház, a börtön és a fegyház végrehajtási fokozatok közötti eltérések kiterjednek az elítéltek külvilágtól való elkülönítésére; őrzésére, felügyeletére és ellenőrzésére; a végrehajtási intézeten belüli mozgására; életrendjére; személyes szükségletre fordítható összegének nagyságára, jutalmazására és fenyítésére, valamint a reintegrációs programokban való részvételre [Bv. tv. 98. § (2) bekezdés]. Külön kiemelendő az enyhébb végrehajtási szabályok alkalmazásának lehetősége, amely csak a büntetésüket börtön- vagy fogházfokozatban töltő elítéltek esetén biztosított.

Hazánkban a legenyhébb és ezáltal legnyitottabb végrehajtási feltételek a fogházfokozatban büntetésüket töltők számára adottak. A fogvatartottak létszáma, összetétele, az általuk elkövetett bűncselekmény jellege, és így az ítéleti tartam, az intézmények telítettsége alapján nyitott végrehajtási intézetekben való elhelyezés ritkán érvényesíthető, hiszen magas egyrészt a fegyházfokozatúak aránya, másrészt a börtönfokozatúakon belül is számottevő azok hányada, akiket csak zárt végrehajtási intézetben lehet fogva tartani.

2. A végrehajtási fokozat megváltoztatása az ítélőbíróság részéről

Az egyéniesítés büntetés-végrehajtási elve azt juttatja kifejezésre, hogy a fogvatartottak egyéni sajátosságainak figyelembevételével kell a fogvatartási módszereket kialakítani, aminek első lépése lehet a végrehajtási fokozat megváltoztatása az ítélőbíró részéről. Amennyiben az ítélőbíróság tehát úgy ítéli meg, hogy adott ügyben a büntetés célja az általános szabályoktól való eltéréssel érhető el, akkor mérlegelési jogkörében eltérhet a törvény által irányadó végrehajtási fokozattól, mégpedig mind az enyhítés, mind pedig a szigorítás irányába. Ezzel a bíróság számára külön indokolási kötelezettség keletkezik, ami azonban nem teszi a végrehajtási fokozat megváltoztatására irányuló jogosultságot kivételessé. E lehetőséggel a bíróság tehát minden olyan esetben élhet, ha a büntetés céljának eléréséhez a megváltoztatott végrehajtási fokozatot tekinti megfelelőnek.

Fontos hangsúlyozni azonban, hogy e rendelkezés nem alkalmazható egyrészről a tényleges életfogytig tartó szabadságvesztésre ítélteknél, másrészről pedig az erőszakos többszörös visszaesőkkel szemben kiszabott életfogytig tartó szabadságvesztés-büntetés esetén. A Bv. tv. 115. § (2) bekezdésének f) pontja ennek megfelelően rögzíti, hogy enyhébb végrehajtási fokozat nem jelölhető ki, ha az elítélt olyan életfogytig tartó szabadságvesztés-büntetést tölt, amelyből kizárt a feltételes szabadságra bocsátása.

A törvényhozó megfogalmazásával élve a büntetés kiszabásánál irányadó körülményekre tekintettel határozható meg az eggyel enyhébb, illetve súlyosabb végrehajtási fokozat. Így a vádlott büntetlen előélete, valamint az a nyomatékos enyhítő körülmény, hogy a bűncselekmény indítékát a sértett agresszív, kötekedő magatartása váltotta ki, megalapozhatja az eggyel enyhébb fokozat meghatározását (BH1999. 7.). De az enyhébb végrehajtási fokozat alkalmazására önmagában az elkövető rossz, megromlott egészségi állapota nem ad okot (BH2000. 91.; BH1987. 338.; BH1986. 214.).

Ugyanakkor az elkövető bűnösségének kisebb foka, büntetlen előélete, a cselekmény elkövetésének méltányolható indoka és megromlott egészségi állapota összességében indokolhatja az enyhébb végrehajtási fokozat megállapítását (BH2000. 45.). Jelentős tárgyi súlyú bűncselekmény elkövetése esetén is elrendelhető az eggyel enyhébb végrehajtási fokozatban letöltendő szabadságvesztés, ha a vádlott kifogástalan életvitelű, munkáját kiemelkedően végzi, és így egész személyisége és a cselekménye méltányolható indítékára tekintettel javára az enyhébb fokozat alkalmazható (BH1990. 323.).

Súlyosabb végrehajtási fokozat elrendelése indokolt, ha mind a vádlott személyi társadalomra veszélyessége, mind az elkövetett cselekmény tárgyi súlya jelentős (BH1998. 465.). Személyében nagyfokú társadalomra veszélyességet mutató elkövetővel szemben szigorúbb végrehajtási fokozat meghatározására van szükség. Nem helytálló ugyanis az, hogy a szigorúbb fokozat a büntetés célján túlmenő hátrányt jelent a terheltre.

A végrehajtási fokozat másodfokú bíróság által történő megváltoztatása nem esik a súlyosítási tilalom alá.

3. A végrehajtási fokozat megváltoztatása a büntetés-végrehajtási bíró részéről

Az egyes esetek egyéni elbírálását biztosítja, hogy az ítélőbíró mellett a büntetés-végrehajtási bírónak is lehetősége van az egyébként irányadó végrehajtási fokozat megváltoztatására. Amíg az ítélőbíróság számára e döntés meghozatalánál szempont lehet az elkövető személyisége (életkora, egészségi állapota), a bűncselekmény indítéka, addig a Bv. tv. 115. § (1) bekezdése alapján a büntetés-végrehajtási bíró az elítélt személyiségén és végrehajtás alatti magatartásán túlmenően döntő tényezőnek tekinti előéletét, egészségi állapotát, az elkövetett bűncselekményt, a szabadságvesztés tartamát, illetve a társadalomba való beilleszkedési készségét is. E tényezők vizsgálata alapján dönt abban a kérdésben, hogy a büntetés célja a szabadságvesztés enyhébb fokozatban történő végrehajtásával is elérhető-e. A 2011. évi CL. törvény által bevezetett módosítás nyomán így már önmagában a kifogástalan fogvatartotti magatartás nem elegendő az enyhébb végrehajtási fokozatba helyezéshez, hanem az is követelmény, hogy az elítélt maga is tegyen a társadalomba való beilleszkedése érdekében. Ezen készségét támaszthatja alá például az elítéltek öntevékeny szervezetében való részvételével.

A fenti körülményeken túlmenően a büntetés-végrehajtási bírónak figyelemmel kell lennie a Bv. tv. 115. § (2) bekezdésében felsorolt kizáró okokra is. E törvényhely alapján ugyanis nincs lehetőség az enyhébb végrehajtási fokozat kijelölésére, ha az elítélt a szabadságvesztésből – az előzetes fogvatartásban és a bűnügyi felügyeletben töltött időt, illetve a szabálysértési büntetéseket is beszámítva – a feltételes szabadságra bocsátásig esedékes időtartam felét nem töltötte le, továbbá, ha az elítélt feltételes szabadságra nem bocsátható, és a szabadságvesztés tartamának – az előzetes fogvatartásban és a bűnügyi felügyeletben töltött időt, illetve a szabálysértési büntetéseket is beszámítva – fegyházfokozatban a felét, börtönfokozatban az egyharmadát nem töltötte le, illetőleg ha fegyházfokozatban legalább egy évet, börtönfokozatban legalább hat hónapot nem töltött ki. Ugyancsak kizárt a fokozatenyhítés az erőszakos többszörös visszaesők, a bűncselekményt bűnszervezetben elkövetők, valamint életfogytig tartó szabadságvesztés-büntetésre ítéltek esetében, ha feltételes szabadságra nem bocsáthatók.

A büntetés-végrehajtási bíró a szabadságvesztés végrehajtására eggyel szigorúbb fokozatot akkor jelölhet ki, ha az elítélt a büntetés-végrehajtás rendjét ismételten vagy súlyosan megzavarja [Bv. tv. 115. § (3) bekezdés].

A szabadságvesztés végrehajtására eggyel enyhébb, illetve szigorúbb végrehajtási fokozat kijelölése iránt a bv. intézet tesz előterjesztést a büntetés-végrehajtási bírónak. Szigorúbb végrehajtási fokozat kijelölésére a büntetés-végrehajtási intézet csak akkor tehet előterjesztést, ha az elítélt a szabadságvesztésből legalább hat hónapot már kitöltött. A szabadságvesztés fokozatának utólagos megváltoztatását emellett az elítélt és védője egyaránt kezdeményezheti. A kérelmet a büntetés-végrehajtási intézet tizenöt napon belül köteles továbbítani a büntetés-végrehajtási bíróhoz saját értékelő véleményével és javaslatával együtt [Bv. tv. 52. § (2) bekezdés]. A végrehajtási fokozat megváltoztatásáról rendelkező nem jogerős végzés alapján az intézet intézkedik az új, enyhébb végrehajtási fokozatnak megfelelő elhelyezésről. Szigorúbb fokozatba helyezés esetén az elhelyezés megváltoztatására a végzés jogerőre emelkedését követően kerülhet sor [a szabadságvesztés, az elzárás, az előzetes letartóztatás és a rendbírság helyébe lépő elzárás végrehajtásának részletes szabályairól szóló 16/2014. (XII. 19.) IM rendelet (a továbbiakban: Bv. Szabályzat) 73. § (3) bekezdés].

A gyakorlatban az enyhébb fokozatba helyezésre tesznek gyakrabban előterjesztést, és dönt ennek megfelelően a bíró, azaz ritkább az elítéltek súlyosabb végrehajtási fokozatba helyezése.

A büntetés-végrehajtási bírónak jogában áll korábbi határozatát hatályon kívül helyezni, amennyiben a büntetés-végrehajtási fokozat megváltoztatását követően az elítélt magatartásában akár pozitív, akár negatív irányban ismételt változás következne be. Ilyenkor tehát a bírói ítéletnek megfelelő végrehajtási fokozatban kell a szabadságvesztést foganatosítani.

Megjegyezhető, hogy a Btk. 35. § (2) bekezdésének nyelvtani értelmezése alapján elviekben nem zárható ki, hogy a fokozat pozitív irányú megváltoztatására két ízben kerüljön sor, azaz egy eredetileg fegyházbüntetésre ítélt személyt a büntetés-végrehajtási bíró börtön-, majd a szükséges feltételek fennállása esetén fogházfokozatba helyezzen. Ez a „kétszeres enyhítés” azonban a bírói gyakorlatban nem jelenik meg, mivel az az értelmezés vált teljes mértékben elfogadottá, hogy az ítélőbíróság által meghatározott fokozatnál a büntetés-végrehajtási bíró csak egy alkalommal állapíthat meg enyhébb fokozatot.

Kapcsolódó joggyakorlat

BJD 4705. A szabadságvesztés végrehajtási fokozatának meghatározása végrehajtásában próbaidőre felfüggesztett szabadságvesztés esetén sem mellőzhető.

Kapcsolódó jogi szabályozás

2017. évi XC. törvény a büntetőeljárásról 671. §

2013. évi CCXL. törvény a büntetések, az intézkedések, egyes kényszerintézkedések és a szabálysértési eljárás végrehajtásáról 52. §, 98. § (2) bekezdés, 115. §

16/2014. (XII. 19.) IM rendelet a szabadságvesztés, az elzárás, az előzetes letartóztatás és a rendbírság helyébe lépő elzárás végrehajtásának részletes szabályairól

A határozott ideig tartó szabadságvesztés

36. § A határozott ideig tartó szabadságvesztés legrövidebb tartama három hónap, leghosszabb tartama húsz év; bűnszervezetben, különös vagy többszörös visszaesőként történő elkövetés, illetve halmazati vagy összbüntetés esetén huszonöt év.

A határozott ideig tartó szabadságvesztés generális minimuma és maximuma

A szabadságvesztés-büntetés kiszabása jellemzően határozott tartamban történik. A Btk. 36. §-a rögzíti e büntetési nem generális minimumát és generális maximumát. E kereten belül helyezkednek el az egyes bűncselekményekre kilátásba helyezett büntetési tételek. A jogalkotó a szabadságvesztés mértékében juttatja kifejezésre, hogy adott cselekményt milyen fokban tekinti a társadalomra veszélyesnek. Ha egy bűncselekményi tényállás speciális minimumot nem tartalmaz, a generális minimumot kell irányadónak tekinteni, és nincs lehetőség három hónapnál rövidebb tartamú szabadságvesztés kiszabására (BH2017. 41.). A generális minimumnál és a maximumnál alacsonyabb, illetve magasabb mértéket a Btk. különös rész rendelkezései nem tartalmazhatnak, de lehetőség van a speciális minimum és a speciális maximum átlépésére. Így halmazati büntetés esetén a büntetési tétel felső határa, a büntetés enyhítésénél pedig az alsó határa léphető át.

A hatályos szabályozás alapján a határozott tartamú szabadságvesztés legkisebb mértéke felnőttkorú elkövetők esetén három hónap, általános felső határa pedig húsz év. A törvény által rögzített generális minimumnál rövidebb akkor lehet a szabadságvesztés tartama, ha a közérdekű munka [Btk. 48. § (2) bekezdés], illetve a pénzbüntetés került átváltoztatásra szabadságvesztésre [Btk. 51. § (3) bekezdés].

A törvény a húszéves felső határ megemelésének a lehetőségét is biztosítja: így büntetéskiszabási szempontból indokolt az általános felső határ átlépése bűnszervezetben [Btk. 459. § (1) bekezdés 1. pont] való elkövetésnél; különös [Btk. 459. § (1) bekezdés 31. pont a) alpont], valamint többszörös visszaesőként [Btk. 459. § (1) bekezdés 31. pont b) alpont] történő elkövetésnél; illetve halmazati (Btk. 81. §) és összbüntetés [Btk. 93. § (1) bekezdés] esetén. Valamennyi esetben a szabadságvesztés áthághatatlan maximális tartama huszonöt év lesz, e felső határ tehát nem léphető túl.

37. § (1) A szabadságvesztés büntetés végrehajtási fokozata fogház, ha azt vétség miatt szabták ki, kivéve, ha az elítélt visszaeső.

(2) A szabadságvesztés büntetés végrehajtási fokozata börtön, ha azt

a) bűntett miatt szabták ki, vagy

b) vétség miatt szabták ki, és az elítélt visszaeső.

(3) A szabadságvesztés büntetés végrehajtási fokozata fegyház, ha

a) a háromévi vagy ennél hosszabb tartamú szabadságvesztést

aa) a XIII., a XIV. vagy a XXIV. Fejezetben meghatározott bűncselekmény,

ab) életfogytig tartó szabadságvesztéssel is büntethető katonai bűncselekmény,

ac) terrorcselekmény [314. § (1)–(2) bekezdés, 315–316/A. §], terrorizmus finanszírozása [318. § és 318/A. §], jármű hatalomba kerítése [320. § (1)–(3) bekezdés], bűnszervezetben részvétel [321. § (1) bekezdés], robbanóanyaggal vagy robbantószerrel visszaélés (324. §), lőfegyverrel vagy lőszerrel visszaélés [325. § (1)–(3) bekezdés], nemzetközi szerződés által tiltott fegyverrel visszaélés [326. § (1)–(6) bekezdés], haditechnikai termékkel vagy szolgáltatással visszaélés [329. § (1)–(4) bekezdés], kettős felhasználású termékkel visszaélés [330. § (1)–(3) bekezdés],

ad) emberölés, kábítószer–kereskedelem, kábítószer birtoklása, emberrablás, emberkereskedelem és kényszermunka, szexuális erőszak, közveszély okozása, nemzetközi gazdasági tilalom megszegése vagy rablás súlyosabban minősülő esetei [160. § (2) bekezdés, 176. § (2)–(3) bekezdés, 177. § (1)–(2) bekezdés, 178. § (2) bekezdés, 179. § (2) bekezdés, 190. § (2)–(4) bekezdés, 192. § (1)–(6) bekezdés, 197. § (2)–(4) bekezdés, 322. § (2)–(3) bekezdés, 327. § (3) bekezdés, 365. § (3)–(4) bekezdés]

miatt szabták ki, vagy

b) a szabadságvesztés kétévi vagy ennél hosszabb tartamú, és

ba) az elítélt többszörös visszaeső, vagy

bb) a bűncselekményt bűnszervezetben követte el.

1. A szabadságvesztés végrehajtási fokozatai

E törvényhely a fogház-, a börtön-, illetve a fegyházfokozatban végrehajtandó szabadságvesztés esetköreit öleli fel, a legenyhébb fokozattól a legszigorúbb fokozat felé haladva.

A szabadságvesztés-büntetést a büntetés-végrehajtási szervezet által kijelölt büntetés-végrehajtási intézetben hajtják végre, a bíróság által az ítéletben meghatározott végrehajtási fokozatban. A végrehajtási fokozatok közötti differenciálásnál a törvény a bűncselekmény súlyának, jellegének, a kiszabott büntetés mértékének, az elkövető előéletének, valamint annak tulajdonít jelentőséget, hogy az elkövetett cselekmény súly szerinti felosztását tekintve bűntettnek vagy vétségnek minősül.

2. A fogház végrehajtási fokozat

A vétség miatt kiszabott szabadságvesztés általános végrehajtási fokozata a fogház. Ebben a végrehajtási fokozatban történik a gondatlanságból elkövetett bűncselekmények miatt kiszabott szabadságvesztések végrehajtása, valamint a kétévi szabadságvesztésnél nem súlyosabban büntetendő szándékos bűncselekmények miatt kiszabott szabadságvesztések végrehajtása. Kivételt képez, ha az elítélt visszaeső, lévén ilyenkor a Btk. 37. § (2) bekezdés b) pontja alapján a visszaesői minőségre tekintettel a szabadságvesztést börtönfokozatban kell foganatosítani. A fogházfokozat tehát a vétséget elkövető első bűntényes elkövetőket és visszaesőnek nem minősülő bűnismétlőket tömörítő végrehajtási forma.

3. A börtön végrehajtási fokozat

A börtön az elítéltek legnagyobb hányadát felölelő végrehajtási fokozat. A bűncselekmények súly szerinti felosztása alapján a bűntett miatt kiszabott szabadságvesztések végrehajtási fokozata a börtön, kivéve azokat az eseteket, amikor a bűntett miatt kiszabott büntetést fegyházfokozatban kell végrehajtani. Emellett a vétség miatt kiszabott szabadságvesztés is börtönben letöltendő azokban az esetekben, ha az elkövető visszaeső. Ez utóbbi rendelkezés értelemszerűen a többszörös [Btk. 459. § (1) bekezdés 31. pont b) alpont] és a különös visszaesők [Btk. 459. § (1) bekezdés 31. pont a) alpont] tekintetében is irányadó. Kivételt képez ugyanakkor, ha a többszörös visszaesőt kétévi vagy ezt meghaladó tartamú szabadságvesztésre ítélik, mivel ilyenkor a szabadságvesztést a Btk. 37. § (3) bekezdés b) pont ba) alpontja alapján fegyházfokozatban kell végrehajtani. A fentiekből kitűnően e végrehajtási fokozat tömöríti a szándékos bűncselekmények elkövetőit, akik vétséget vagy bűntettet követtek el, emellett megtaláljuk közöttük az első bűntényes elkövetőket éppúgy, mint a visszaesőket.

4. A fegyház végrehajtási fokozat

A végrehajtási fokozatok közül a legszigorúbb megítélés alá a fegyházfokozat esik, így indokolt, hogy a cselekmény kiemelkedő tárgyi súlya és az elkövető fokozott társadalomra veszélyessége alapján kiszabott életfogytig tartó szabadságvesztést ebben a fokozatban hajtsák végre [Btk. 41. § (2) bekezdés].

Ugyancsak fegyházfokozatot kell alkalmazni a háromévi vagy ennél hosszabb tartamú szabadságvesztések esetén az alábbi három esetkörben.

a) Egyrészről e fokozatban kell végrehajtani az emberiesség elleni bűncselekmények (XIII. Fejezet), a háborús bűncselekmények (XIV. Fejezet), illetve az állam elleni bűncselekmények (XXIV. Fejezet) miatt kiszabott szabadságvesztés-büntetéseket. E körben tehát a bűncselekmény tárgyi súlya és a kiszabott büntetés mértéke indokolja a legszigorúbb fokozat alkalmazását, mégpedig tekintet nélkül az elkövető előéletére.

b) Másrészről ugyancsak fegyházban foganatosítandó az életfogytig tartó szabadságvesztéssel is büntethető katonai bűncselekmények miatt kiszabott szabadságvesztés.

c) E fokozat irányadó továbbá a törvény által taxatíve felsorolt tényállások megállapítása esetén. Itt megtaláljuk egyes közbiztonságra különösen veszélyes bűncselekmények alap- és minősített alakzatait [Btk. 37. § (3) bekezdés a) pont ac) alpont]; ugyancsak a jelentős tárgyi súlyú bűncselekmények minősített eseteit [Btk. 37. § (3) bekezdés a) pont ad) alpont].

Végezetül a kiszabott kétévi vagy ennél hosszabb tartamú szabadságvesztés végrehajtását is fegyházfokozatban rendeli letölteni a törvény a többszörös visszaesők [Btk. 459. § (1) bekezdés 31. pont b) alpont], illetve a bűncselekményt bűnszervezetben [Btk. 459. § (1) bekezdés 1. pont] elkövetők esetén. A többszörös visszaesők, ideértve az erőszakos többszörös visszaesőket is, a bűnismétlők legveszélyesebb körét alkotják, akik bűncselekmények sorozatos elkövetése révén jelentenek veszélyt a társadalomra. Önmagában azonban a többszörös visszaesői minőségük nem elegendő a legszigorúbb fokozat alkalmazásához, a törvény rendelkezése folytán az is feltétel, hogy olyan bűncselekményt kövessenek el, ami miatt a bíróság kettő évet elérő vagy annál hosszabb tartamú szabadságvesztést szab ki. A bűncselekményt bűnszervezetben elkövetők esetén az elkövetés jellege és a kiszabott büntetés tartama alapozza meg a fegyházfokozatot, így az elkövető előéletének e vonatkozásban sincs jelentősége.

Kapcsolódó európai uniós jogi szabályozás

A Tanács 2008. november 27-i 2008/909/IB kerethatározata a kölcsönös elismerés elvének büntetőügyekben hozott, szabadságvesztés büntetéseket kiszabó vagy szabadságelvonással járó intézkedéseket alkalmazó ítéleteknek az Európai Unióban való végrehajtása céljából történő alkalmazásáról

Feltételes szabadságra bocsátás a határozott ideig tartó szabadságvesztésből

38. § (1) Határozott ideig tartó szabadságvesztés kiszabása esetén a bíróság az ügydöntő határozatában megállapítja a feltételes szabadságra bocsátás legkorábbi időpontját, vagy – a (4) bekezdésben meghatározott esetekben – azt, hogy a feltételes szabadságra bocsátás lehetősége kizárt.

(2) Ha a feltételes szabadságra bocsátás lehetősége nem kizárt, annak legkorábbi időpontja

a) a büntetés kétharmad,

b) visszaeső esetén háromnegyed

részének, de legkevesebb három hónapnak a kitöltését követő nap.

(3) Öt évet meg nem haladó szabadságvesztés kiszabása esetén – különös méltánylást érdemlő esetben – a bíróság az ügydöntő határozatában akként rendelkezhet, hogy az elítélt a büntetés fele részének letöltése után feltételes szabadságra bocsátható. Ez a rendelkezés nem alkalmazható, ha az elítélt többszörös visszaeső.

(4) Nem bocsátható feltételes szabadságra

a) a többszörös visszaeső, ha a szabadságvesztést fegyház fokozatban kell végrehajtani,

b) az erőszakos többszörös visszaeső,

c) aki a bűncselekményt bűnszervezetben követte el,

d) akit olyan szándékos bűncselekmény miatt ítéltek szabadságvesztésre, amelyet korábbi, határozott ideig tartó végrehajtandó szabadságvesztésre ítélése után, a végrehajtás befejezése vagy a végrehajthatóság megszűnése előtt követett el,

e) akit tettesként ítéltek végrehajtandó szabadságvesztésre az alábbi bűncselekmények miatt: