BALÁZS BÉLA

AZ IGAZI ÉGSZÍNKÉK

MESÉK

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

Az igazi égszínkék

A derék gépfiú, az öreg béka és a nagyegyszeregy

Jancsi az áruházban

A hét királyfi meséje

A roli

Az igazi égszínkék

Volt egyszer egy kisfiú, úgy hívták, hogy Kalmár Ferkó. Ez a Kalmár Ferkó nem volt jó tanuló, mert édesanyja özvegy volt és szegény mosónő. Volt Ferkónak egy kosara, azt mint hátizsákot a hátára tudta tenni. Ebbe a kosárba rakta bele édesanyja a kivasalt fehérneműt, finom, rózsaszín papirost tett az ingek közé, végül az egészet letakarta egy törülközővel. Aztán felírta a címet egy cédulára. A cédulát a Ferkó kezébe adta. Akkor Ferkó elindult, de csak gyalog és mire hazaért, mindig késő este lett. Ezért sohasem ért rá másnapi leckéjét rendesen megtanulni. Novák tanító úr pedig büntetésül az utolsó padba ültette, balra a kályhától. Ott volt a szamárpad.

Három napig ült Ferkó ott egyedül és nagyon szégyelte magát, mert a fiúk rögtön elmondták a lányoknak a dolgot. A lányosztályok ugyanis a második emeleten voltak. A negyedik napon azonban Cser Karinak nem volt meg a számtanfeladata és a földrajzból nem tudott egy hangot sem.

Cser Kari gazdag gyerek volt, szép ruhákat viselt és körmei mindig tiszták voltak. Tanulni is ráért volna, mert neki nem kellett fehérneműt kihordania. Minden nap három órakor eljött Karihoz a házitanító és megcsinálta vele együtt a leckét. Könnyű volt hát neki jó tanulónak lenni. De éppen akkor mégsem tudott semmit és Novák tanító úr, aki aznap már úgyis mérgesen jött be az osztályba, így förmedt rá:

- Nem szégyeled magad? Takarodj rögtön a szamárpadba, a Kalmár mellé!

- A Kalmár mellé? - kérdezte Kari megszégyenülten és sírni kezdett.

- Oda, hát! Nem érdemelsz jobbat.

Akkor a Cser Kari sírva összecsomagolta a könyveit, a füzeteit és a festékkészletét, mert gyönyörű festékesskatulyája is volt és sirva ballagott a padok között hátrafelé, a szamárpadhoz. A fiúk mind utánafordultak és bámulták.

Kalmár Ferkó pedig mélyen lehajtotta a fejét és a pad alá nézett, mert hát, hogy akkora szégyen őmelléje ülni. (Ilyen csacsi volt akkor még Ferkó.) És amikor látta, hogy Cser Kari szép ruhájában, ragyogó fehér gallérjában egészen a pad széléig húzódik, csakhogy minél távolabb ülhessen tőle, akkor olyan bűnösnek érezte magát, hogy a Kari kibékítésére tenni akart valami kedveset.

- Te, Kari, - súgta neki, - festek neked egy képet, ha kölcsönadod a festékeidet.

Kalmár Ferkó ugyanis tudott egy szép képet festeni. Csak egyet. Azt a nagybácsikájától tanulta, aki mázoló volt. Tudott festeni egy házat, melléje egy fát, meg egy kerítést és a kék eget föléje. Ezt tudta, ha kapott hozzá festéket, mert neki festéke egyáltalán nem volt. Festett már ilyen képet a Síró Misinek, meg a Hidas Sanyinak és egyet a harmadikos Szabónak. Most szívesen festett volna ilyen képet a Cser Karinak, hogy ne haragudjon rá a szégyen miatt. De Cser Kari még mindig sírt és nem felelt neki. Akkor mégegyszer odasúgta:

- Te, Kari, festek neked egy szép képet, három fával és piros virággal az ablakban. Azt odaadhatod a Dán Zsuzsikának.

De akkor Cser Kari magasba nyujtotta az ujját és feladta őt.

- Tanító úr, kérem, a Kalmár mindig beszél hozzám!

Most aztán kikapott a Ferkó a Novák tanító úrtól és kapott egy ötöst is hozzá. Nem szólt hát többet egy szót sem. Egy idő múlva azonban a Cser Kari súgta oda neki:

- Festhetsz nekem egy képet, ha nem mondod meg senkinek, hogy te festetted.

Ferkó megörült és így válaszolt:

- Becsületszavamra mondom, hogy senkinek sem szólok róla.

- Itt a festékkészlet - szólt Kari. - De megszámoltam ám a festékeket! Ha egy hiányzik, azt megfizetheted. Hallod?

- Kérdezd meg a Sírót, hiányzott-e neki egy is? - felelte Ferkó boldogan. - Tudok én vigyázni.

Amikor délben kijöttek az iskolából, Cser Kari vett egy ív igazi, vastag, legfinomabb rajzlapot és titokban odaadta a Ferkónak, az pedig a papírral és a festékkel hazaszaladt. Alig nyelte le az ebédet, odatolta a kis asztalt az ablak elé, ráerősítette négy rajzszöggel a rajzpapírt, hozott két pohár vizet, egyiket, hogy belemártsa, a másikat, hogy kimossa benne az ecsetet. Aztán dobogó szívvel kinyitotta a szép, nagy festékesdobozt. Az volt ám a szép! Tele volt a legfinomabb festékekkel: kármin és indiai-vörös és égetett sziéna és okkersárga és gummigutti és bronz és ezüst és arany. Hanem csak egy kék festék volt közte, egy berlini-kék és már az is egészen lyukas volt a középen. Olyan volt, mint egy kék gyűrű. - De hogy erre a képre eget fessek vele, még elég lesz, - gondolta Ferkó. Előszedte hát a fehér porcelláncsészét és az ecseteket és nekilátott a munkának.

Cincu, a fehér macska, felugrott hozzá az asztalra, úgy nézte, mit csinál kis gazdája. Nemsokára elkészült a kép, kivéve az eget. De azt már nem volt nehéz megfesteni. Cincu egészen érthetően mondta: - Mió, mió, a fehér ég nem jó! - és Ferkó a porcellántálacskában már előkészítette a berlini-kéket. Csak arra várt, hogy a ház és a fák megszáradjanak. De akkor anyja beszólt a konyhából:

- Ferkó, gyere csak! Fehérneműt kell elvinned. Itt a cím. Dán tanár úrékhoz. Érted?

Ferkó nagyon megijedt, mert ez a Dán Zsuzsiék címe volt. Eddig még soha nem vitt oda fehérneműt. Ott kellett hát hagynia az asztalon a képet és az átlyukasztott berlini-kék festéket, hátára kellett vennie a fehérneműs kosarat és el kellett indulnia. Ahogy Dán tanár úréknál a hátsó lépcsőn át a konyha elé ért, Zsuzsika hangját hallotta belülről és nem mert bekopogni. Hosszú-hosszú ideig ácsorgott az ajtó előtt. Amikor már nem hallotta Zsuzsó hangját, végre belépett a konyhába. Akkor jött egy szép és finom hölgy. A Zsuzsika mamája volt. Megolvasta a fehérneműt és pénzt adott neki érte.

Ferkó észrevette, hogy egy pengővel kevesebbet kapott, de szégyelt szólni, hiszen a Zsuzsi mamája volt. Így hát átvette a pénzt és hazament. Mikor otthon édesanyja átszámolta, hiányzott a pengő. Azt hitte, hogy Ferkó az úton vesztette el a pénzt és úgy megharagudott, hogy a seprűnyéllel verte meg a fiát.

De Ferkó nem mondta meg, mi történt. Hiszen Zsuzsika mamájáról volt szó.

Ahogy a verésnek vége volt, azonnal visszafutott a képhez, hogy most már végre megfesse az eget. De a berlini-kéket sehol sem találta. A többi festék mind ott volt, Cincu is békésen ott kuporgott az asztalon és a képet nézegette. De az átlyukasztott berlini-kék eltünt.

Ferkó nem merte megkérdezni az édesanyját. Valószínűleg a cica sodorta le a farkával - gondolta és tovább kutatott. Négykézláb csúszkált végig a padlón és minden kerek foltot megtapogatott. De a berlini-kék sehol sem volt megtalálható.

Másnap reggel az iskolában Cser Kari elébe ment, félrevonta őt és megkérdezte:

- Meghoztad a képet és a festékeimet?

Ferkó elvörösödött és így szólt:

- Holnap egészen biztosan elhozom.

Erre a Cser Kari nagyon mérges lett, mivelhogy a Dán Zsuzsit már megleste a lépcsőn és eldicsekedett a képpel.

- Biztosan el akarod lopni a festékeimet - mondta Ferkónak. - Ha holnap nem hozod el, feladlak!

Szegény Ferkó megint egész délután kereste a berlini-kéket, de sehol sem tudta megtalálni. Tehát elővette Cincut.

- Hová tetted a festéket? - kiáltott a macskára. - Szerezz ám nekem egy berlini-kéket, hallod-e!

És elkeseredésében jól elverte a macskát.

A macska pedig sírt. - Miau, miau! - és az egészen érthető volt. Ezt mondta: - Én ledobtam a berlini-kéket az asztalról, de csak véletlenül. Hanem ki szedte fel a padlóról? Biztosan valami egér. Miau, miau!

Másnap reggel Ferkó elvitte az iskolába a festékkészletet. Cser Kari már a kapuban várt rá.

- Itt a festékkészleted - szólt Ferkó. - De a képről hiányzik még az ég. Ezért a berlini-kéket még otthontartottam. De holnap megkapod a képet is, a festéket is, egészen biztosan.

Amire a Cser Kari egészen megdühösödött és ütni-verni kezdte Ferkót. Tehette, mert nagyobb és erősebb volt nála.

- Elloptad a berlini-kékemet és a rajzlapomat! - ordította torkaszakadtából, hogy az ott álló pedellus is jól hallotta. - Pedig egészen új berlini-kék volt. Ha holnapra nem hozod el, akkor meglásd, hogy feladlak!

Ezen a délután megint tűvé tette Ferkó az egész házat. De hiába. És Cincu megint verést kapott. De csak sírt folyton: - Miau, miau, az egér volt, az egér!

Ferkó úgy félt a másnaptól, hogy aludni sem tudott éjjel. Nyitott szemmel feküdt és forgolódott az ágyban és mindig csak azt gondolta: - Hátha holnap reggelre talán majd az asztalon fekszik a berlini-kék. - A hold világosan sütött be az ablakon és a szoba kísérteties látványt mutatott. Édesanyja nyöszörgött álmában. Ekkor Ferkó hirtelen valami kéket pillantott meg a padlón.

- A festék! - gondolta ujjongva és felült, hogy kiszálljon az ágyból. Ekkor a kék folt megmozdult. Kétszer körben futott és eltünt a szekrény alatt. Egér volt. Egy kék egér!

No, most már tudta Ferkó, hová lett a berlini-kék. Az egér felfalta és bele is kékült egészen. És most már azt is tudta Ferkó, hogy a festék véglegesen és visszahozhatatlanul elveszett. Mert az egér gyomrából hogy szedje vissza? - Mit mondjon holnap az iskolában? - Ezt nem tudta és keservesen sírni kezdett.

Másnap reggel szomorúan ment az iskolába. Lassan-lassan ballagott, mert félt. Mire a kapuhoz ért, nyolc óra már el is múlt és a tanítás megkezdődött. A pedellus a kapu előtt állt.

- No, Ferkó, - kérdezte, - elhoztad-e a berlini-kéket?

Ahogy Ferkó ezt meghallotta, úgy megijedt, hogy nem mert a festék nélkül az iskolába lépni. Megfordult és futni kezdett.

Ment-mendegélt az utcán, könyveivel a hóna alatt, maga sem tudta, hová. Lassan bandukolt és mindegyre csak a földre nézett. Mert egyre azt remélte: - Talán mégis csak felbukkan valahol egy berlini-kék. Egy egészen új és sokkal nagyobb berlini-kék. Vagy talán kettő is fekszik valahol egymás mellett. - Így ballagott, az egész utcát végigkutatva. De festéket nem talált.

Talált azonban szép, színes cserépdarabokat és csillogó köveket. Ezeket zsebrevágta. Mert hátha drága kincsek ezek, ki tudja? Akkor aztán el lehet majd adni és a pénzen száz berlini-kéket is vásárolni.

Így ballagott Kalmár Ferkó egyre messzebb és a végén kijutott a városból, egy rétre. Egy darabig még tovább sétált a dülőúton. Ekkor megpillantott egy kék búzavirágot és letépte. - Ha még sok búzavirágot találok, - gondolta, - úgy hazaviszem, a kék levüket kifacsarom és pohárban összegyüjtöm, aztán megszárítom az ablakban. A naptól meg fog keményedni és gyönyörű festék lesz belőle, százszor szebb, mint az a vacak berlini-kék.

Ezt sütötte hát ki Ferkó. De búzavirágot többet nem talált, egy szál pedig kevés volt ahhoz, hogy kifacsarja.

Egyszerre csak meghallotta a déli harangszót. Szíve nagyon nehéz lett. Mert most már haza kellett mennie. Festéket nem talált, de az iskolát ellógta. - Istenem! - sóhajtott. - Mi lesz ebből?

Hát ahogy megfordul, az iskola pedellusa áll előtte. Ferkó el akart futni. De a pedellus nagyon barátságosan mosolygott és így szólt:

- Ejnye, Ferkó, hát miért nem szeded le ezeket a virágokat, hogy festéket készíts belőlük? Nézz csak körül, a rét telistele van velük.

Ferkó körülnézett. Hát csakugyan, az egész rét telistele volt óriási gyönyörű kéknél-kékebb virágokkal. Ilyen szépet még egész életében nem látott. Megkérdezte hát:

- Kérem, szépen, lehet-e ezekből a virágokból festéket facsarni?

- Hát persze. Csak szedd le már.

Ferkó gyorsan nagy csokrot szedett magának.

- És miért nem voltak előbb itt ezek a virágok? - kérdezte.

- Mert ezek olyan virágok, hogy csak pont délben virítanak és csak egyetlen percig. Siess hát azzal a csokorral.

Alig mondta ezt ki a pedellus, hát a kék virágok az egész rétről hirtelen eltüntek. De Ferkó karja már tele volt velük.

- Mi a neve ennek a virágnak? - kérdezte a pedellustól.

- Ennek a neve: az igazi égszínkék - felelte ez. - De most csak siess haza, hogy anyád ne vegye észre, hogy lógtál. Novák tanító úrnál majd elintézem a dolgot. Tehát ez az igazi égszínkék.

Amikor Ferkó hazaért, édesanyja éppen ebédhez terített. Ferkó gyorsan a padláshoz vezető falépcső alá rejtette a virágokat s aztán bement anyjához. A mama persze azt hitte, hogy Ferkó az iskolából jön és minden rendben van.

Ebéd után a mama megint a teknő mellé állt és tovább dörgölte az ingeket a fehér, lágy szappanhabban. Ekkor Ferkó a konyhaszekrényhez lopózott észrevétlenül, kicsent onnan egy poharat és kiszökött vele. Előszedte az igazi égszínkéket a lépcső alól és a virággal és a pohárral felsurrant a padlásra.

A padlás nagyon szép hely volt. A többi fiúknak nem volt padlásuk. Csak Síró Misiéknek volt egy egészen kicsike és oda Misi egyszer-másszor felmehetett a szobalánnyal. De Ferkó minden nap felmehetett, amikor csak akart. Nagy gerendák voltak ottan keresztül-kasul, ezeken nehéz és veszedelmes dolog volt mászkálni. A háziúr nagy ládái is itt feküdtek egymásra dobálva. Ezekből várakat lehetett építeni, titkos földalatti folyosókkal. Anya fehérneműi hosszú-hosszú köteleken száradtak a levegőben és úgy lengtek a léghuzatban, mint száz lobogó fehér zászló. Az egész olyan volt, mint valami nagy, fellobogózott vitorláshajó. A tető ferde volt és ha az eső esett, hallani lehetett a cseppek dobolását rajta. A tető nyílásain át néha galambok röppentek be, a sötét sarkokban pedig szépséges, óriási pókhálókon hatalmas keresztespókok ringatóztak.

Igazán gyönyörű padlás volt! Idehozta hát Ferkó az igazi ékszínkéket, letelepedett egy gerendára, a poharat a térde közé fogta és a kék kelyhek levét a pohárba facsarta. Ahogy édesanyja a fehérneműt kicsavarja, úgy csinálta, gondosan, hogy minden csöpp kijöjjön. Ekkor egy csöpp a nadrágjára esett és kék foltot csinált rajta. De a folt nem volt nagy és alig észrevehető a többi között.

Ahogy a pohár teli lett, Ferkó mingyárt ki akarta próbálni a festéket, ezért hát felhozta a képet és egy ecsetet. A kék folyadékkal megfestette az eget a ház, a kerítés és a fák fölött. Százszor szebb lett, mint a berlini-kék. Egészen olyan kék volt, mint az igazi ég. Ferkó örömében féllábon körülugrálta a nagy ládát és így kiabált:

- Az ám, az ám! Ez az igazi égszínkék! Az ám, az ám! Ez az igazi égszínkék!

Egyszerre csak meghallotta édesanyja hangját alulról:

- Ferkó, merre vagy? Ferkó! Gyere, ki kell hordani a fehérneműt!

Ferkó mindent úgy hagyott a ládán, ahogy volt és gyorsan leszaladt.

Nyolc óra is elmult már, mire megint hazakerült. A nap már rég leszállt. Anyja a tűzhelynél állt és a vacsorát főzte. Ferkó észrevétlenül kiszökött a konyhából és gyorsan felmászott a padlásra. Itt már egészen sötét és ijesztő volt. A nagy fehér ingek úgy lebegtek láthatatlan köteleiken, mint röpülő kísértetek. Nagy fekete madarak rebbentek fel a sötétben. Valaki járkált a háztetőn. Tisztán lehetett hallani a lépéseket. Talán valami rabló volt.

Ferkót nagy félelem fogta el. Meg akart fordulni. De akkor eszébe jutott, hogy a rabló a képet és az igazi égszínkéket is elrabolhatja. Ezért erőt vett magán és a gerendákon keresztül óvatosan odamászott a nagy ládához.

De alig pillantotta meg Ferkó a ládát, amely mint valami nagy, négyszegletes, fekete kő állt a homályban, meglepetten megállt. Valami finom, kékes-ezüstös fényt látott, olyat, amilyen a fű közt bujkáló szentjánosbogáré. Talán szentjánosbogarak másztak a képre - gondolta - és óvatosan a ládához lépett. A kép fölé hajolt.

És ekkor Ferkó csodálatos dolgot pillantott meg. Nem szentjánosbogarak voltak, amik ott világítottak. Hanem az ég, amelyet az igazi égszínkékkel festett a képre, időközben, mert este lett, hát besötétedett és parányi csillagocskák tündököltek rajta. Jobbra a kerítés fölött föl lehetett ismerni a Gönczölszekerét. Csak éppen, hogy egészen pirinyó volt. És a ház mögött, éppen a két kémény között most jött fel a hold. Egészen kicsiny, de igazán világító ezüst holdacska. A ház csöpp ablakai megcsillantak fényében.

Ferkó szíve dobogott örömében. De félt is. Mert az egész olyan szép volt, hogy biztosan el fogják venni tőle. A mamának tehát nem szabad megtudnia semmit sem a kicsiny, igazi égről. Ferkó a poharat az igazi égszínkékkel eldugta egy ott heverő ócska kosár alá. A képet csőformába tekerte össze, óvatosan, nehogy a kis ég összenyomódjék és azzal a padláslépcsőhöz ment, hogy leszálljon rajta. Eközben azonban egészen sötét lett és Ferkó félt keresztülbotorkálni a veszélyes gerendákon. Csakhogy az összegöngyölt képből már egészen bő világosság ömlött ki, mert a kicsiny hold időközben teljesen feljött. Így hát Ferkó a papírcsövet mint valami villamos zseblámpát maga elé tartotta és bevilágította vele útját.

Mikor lent megérkezett, először is a fehérneműcsomóhoz ment. Az alatt feküdt a rózsaszínű selyempapír, amelyet a mama a vasalt ingek közé szokott rakni. Kivett egy ívet és becsomagolta a képet, nehogy édesanyja észrevegye az ég tündöklését. A becsomagolt képet az asztalra tette és semmit sem lehetett észrevenni, hiszen a lámpa égett a szobában. Így hát Ferkó lefeküdt.

Éjjel egyszer felébredt. A szoba sötét volt, a mama horkolt. Ferkó gyorsan átpillantott az asztalra. Örömmel és némi ijedelemmel látta, hogy a rózsaszínű selyempapír csendesen izzott, mint valami nagy, rózsaszínű lampion. Hiszen a hold sütött benne! A mama azonban, hála Istennek, jól aludt és semmit sem látott az egész dologból. És holnap, - gondolta Ferkó, - úgy sem látni ezt már. És hamarosan elaludt.

Másnap Ferkó nagyon büszkén ment az iskolába. A rózsaszínű papirosba tekert képet kabátja alá rejtette, mert rossz idő volt és az eső is cseperegni kezdett. Ferkó szeretett volna a pedellussal beszélni, hogy megtudja, haragszik-e Novák tanító úr tegnapi kimaradása miatt. De nem találta. Bement hát az osztályba és mingyárt odaszaladt Cser Karihoz.

- Te, Kari, - mondta neki, - elhoztam a képet. De gyere hát a sarokba, a kályha mögé, mert ez nagy titok.

Cser Kari hátrament vele a kályha mögé.

- Elhoztad a berlini-kéket is? - kérdezte útközben.

- Azt nem - felelte Ferkó pirulva. - De majd meg fogod látni. Helyette igazi égszínkékkel festettem. És adok neked is a festékből. Sokkal szebb és sokkal drágább festék, mint a berlini-kék.

De akkor már a kályha mögött voltak. Háttal álltak az osztálynak, hogy a fiúk ne lássanak semmit sem. Ferkó elővette a képet a rózsaszín selyempapirosból és odaadta Cser Karinak.

De ez a képre nézett és dühösen kiabálni kezdett:

- Te közönséges hazug fráter vagy és tolvaj is vagy! Mit beszélsz itt össze-vissza a szép égszínkékről? Hiszen ezen a képen egyáltalán nincs is kékség. Ez az ég nem is kék. Ez nem is ég, egyáltalában.

Akkor Ferkó is odanézett és nézd csak! Az ő kis ege teljesen be volt borulva. A képen éppen rossz idő volt és azért az ég is egészen szürke volt.

- Várnod kell, Kari, - felelt hát Ferkó, - mert most az ég felhős. De mingyárt ki fog derülni és akkor szép kék lesz.

De a Cser Kari nem hitt neki.

- Hazug! Hazug fráter! Tolvaj! Rabló! Tolvaj! - ordította torkaszakadtából az egész osztály előtt. - Ellopta a berlini-kékemet. Egészen új berlini-kék volt. Nekem nem kell a kép. Ilyen ronda kép! - és a képet a földhöz vágta és a lábával rátaposott.

Éppen akkor lépett be Novák tanító úr az osztályba. Cser Kari mingyárt felnyujtotta az ujját és feladta Ferkót a berlini-kék dologban. Erre Novák tanító úr nagyon megharagudott. Levelet írt, amelyet Ferkónak haza kell majd vinnie az édesanyjának.

Amikor a tanításnak vége volt, Ferkó a képpel, amelyet már be sem csomagolt a rózsaszínű selyempapírba, megint hazafelé indult. Kezében vitte a rettenetes levelet, lassan és szomorúan mendegélt, mert tudta, hogy ma büntetésből nem fog ebédet kapni. Ekkor futólépéseket hallott a háta mögött. Egy iskolatáska zörgését is hallotta. De nem volt kedve megfordulni.

- Ferkó! Kalmár! - kiabált hirtelen egy ismerős hang. - Kalmár! - várj csak. Oda kell adnom valamit neked.

Ferkó megfordult. Dán Zsuzsa állt előtte. Fehér ruhácskában, kék köténnyel, két szőke copfja volt és kerek arcocskája úgy kipirult a futástól, mint a cseresznye.

- Te, Kalmár! - mondta a kislány, - a mamám küldi a te mamádnak ezt a pengőt, mert a multkor rosszul számolt és túlkeveset adott a fehérneműért. Várj csak, mingyárt adom a pengőt.

Ezzel Zsuzsi levette az iskolatáskát a hátáról, leült egy kőre és keresni kezdte a pénzt. Elővette a ceruzákat és a matricákat és a babaruhákat és a többi egy- és mást. Végre megtalálta a pengőt. Amikor a pénzt átnyujtotta Ferkónak, meglátta kezében a képet.

- Nahát! - kiáltotta elragadtatva. - Mid van neked?

- Ez egy kép - magyarázta Ferkó. - Én festettem.

És lesütött szemmel állt a kislány előtt.

- Nézd csak! - ujjongott Zsuzsika és a kép után nyúlt. - Hiszen ez mozog! Itt felhők vannak. Eloszlanak és most feljön egy kis napocska. Juj, de csudaszép. Egészen olyan, mint az igazi ég!

- Persze, hiszen az igazi égszínkékkel festettem, - felelt Ferkó. Aztán megigértette Zsuzsival, hogy a nagy titkot nem adja tovább és elbeszélte, hogyan jutott ehhez a festékhez. De a Cser Kari berlini-kékjéről egy szót sem szólt.

Zsuzsika pedig táskájából elővett egy zöld radirgumit és egy fél rúd pecsétviaszt. Olyan barátságosan mosolygott Ferkóra, hogy annak le kellett sütnie a szemét.

- Kell ez a radir neked, Ferkó? És a pecsét? Neked adom. A pecsétet a gyertya fölé kell tartani és akkor leveleket lehet vele lepecsételni.

Mindkettőt Ferkó kezébe nyomta. De a fiú nem tudta, mit feleljen. Olyan szívesen odaadta volna Zsuzsának a képet, de nem merte neki megmondani.

- Jaj, de édes ez a kép! - mondta Zsuzsi egyre. - Jaj, de drága! Akarsz egy ceruzát, Ferkó? És, nézd csak, itt van két egészen új aluminiumtoll és egy matrica. Igazán, neked adom mind. Jaj, csak nekem is volna ilyen aranyos kis képem, egy igazi kicsiny éggel. Már van egy babakonyhám egy kis igazi kályhával, amelybe igazi tüzet lehet gyujtani és akkor lenne egy igazi egem is. Nézd, Ferkó, neked adom a gyujtóüvegemet is. Igazi gyujtóüveg, a bácsikámtól kaptam. Ha a napfényre tartod, összegyüjti a napsugarakat egy pontba és meg lehet vele gyujtani a szalmakalapot is.