"Száműzött akarok lenni. Földönfutó. Mikes Kelemen New Yorkban" - írja Joseph Hargitai. Komoly életprogram, három rövid mondatba sűrítve. Lehetne nagyotmondás is, de olvasva ezt a sajátos emlékiratot, azonnal látszik, hogy nem az. Valami egészen más. Hogy micsoda, azt egyszerre könnyű és nehéz megmondani. Talán a "nagy, kozmikus élet" megértésének vágyáról van itt szó - ez a vágy űzte Debrecentől New Yorkig. Közben figyelt, próbálta megérteni, mit jelent az, hogy világ. Szikár, tömör, sallangmentes mondatok, közöttük és bennük nagy csendek az amerikai próza legnemesebb hagyományainak szellemében, és a nagy csendek mélyén Kelet-Európa tájai is felsejlenek. Hargitai sokat látott, sokat tud, és ezt a sokat rezignáltan, finom melankóliával írja meg. Ez egy bölcs és normális könyv - ami a kortársi, permanens hangzavarban egészen kivételes tünemény.

- Győrffy Ákos

Kilencvenes évek, fiatalok voltunk, és pelyhesek, hittük, hogy az információ szabadsága jobb jövőt hoz. Lubickoltunk a lehetőségekben: mindenkit buzdítottunk, hogy írjon, meséljen, számoljon be a saját életéről. iNteRNeTTo néven online lapot alapítottunk, ami egyszerre volt közösség és kísérlet, addig csak magánlevelekben megjelenő nézőpontokkal. Ebben a kavalkádban bukkant fel Joseph Hargitai. Rövid, pergő, feszes szövegeket küldött New Yorkból - mintha kontrasztos fekete-fehér fényképeket csatolt volna a leveleihez. Hangulatok, pillanatok: technostressz, tőzsdei fellendülés, a Hudson színe délután háromkor.

Azóta eltelt huszonöt év, az élet mindenkit másfelé sodort, de ő továbbra is megállíthatatlan, figyel és ír. A rövid villanásokból érett történetek lettek, a feszes képekből esszék. Vissza-visszatér a gyerekkor, az ötödik b-sek világa, Trabant Jóska balkáni útja, a szabadulás vágya és a tárgyak, írógépek, órák iránti szenvedély. Kirajzolódik egy ország képe, amely repedéseket hordoz és megújulást keres. Megjelennek nagyvállalatok és kis történetek, személyes sorsok - Amerika egy sokat látott amerikai magyar szemével. Ez a könyv napló és mese: családi legendákból és amerikai élményekből épül. Hargitai írásaiban ott van a hit abban, hogy a közösség, a munka és a hagyomány ereje képes megtartani, miközben minden változik körülöttünk.

- Nyírő András

Budapest, 2026

Tartalom

1. RÉSZ | ELREPÜLNI A TRABANT-VILÁGBÓL NEW YORKBA

Elrepülni a Trabant-világból New Yorkba

Minden kurva másképp szopja – bevezetés a magyar irodalomtörténetbe

Miért sírt a torockói medve?

Menyhárt Endre unokája

Analóg lélek

Kisvihar

Ria, Ria, Bulgária

Budapest, Keleti pályaudvar

2. RÉSZ | ARBEIT, ARBEIT

Római kút, Hegyeshalom

Családi kör, menekülttábor, Zirndorf

Arbeit, Arbeit – Kolpinghaus Nordhorn

Lorelei, Suisse Etanche

Taha Taher, szellemszolgák a túlvilági útra

Douliou Douliou Saint-Tropez

3. RÉSZ | AMERIKAI SZTAHANOV

Protestáns munkaetika az Újvilágban

Mao Ce-tung a házban

St. John’s Place, part one

Educated and Dedicated – A fehér kiváltság

St. John’s Place, part two

New York, Fradi

Hollie Hansen, Amor fati

4. RÉSZ | MOVIESTAR

Moviestar, New Orleans

B film, New Orleans, Mississippi Snake Colt

Au revoir, New Orleans

Motorrad, Los Angeles

City of Angels, Kék asszony

Johnny O., Los Angeles

LAX, éjszakai járat

5. RÉSZ | A BIRODALOM

A birodalom

Memorias del subdesarrollo, primera parte

Lei Gong, a bosszúsárkány – Tiltott szerelem

Memorias del subdesarrollo, segunda parte

Jean von Hessen

Memorias del subdesarrollo, tercera parte

Vietnám

Megölték kétszer, megölték egyszer

A könyvtár

6. RÉSZ | TORONY, REPÜLŐ, SZŐNYEG

Frances, a szőke ciklon

Dhenh, a folyóisten

Érzéki gumi, LSD, szuperszámítógép

Codename: Chicago

Debbie, a kínzómester és a butaterminál

Ladri di biciclette

80 Montague

Csendes eső, Chinatown

Torony, repülő, szőnyeg

Katara – Áldott az ember, aki az esőt hozza

Hedvig – Az igazságos világba vetett hit

7. RÉSZ | AZ ÖRDÖG ÁLARCOSBÁLJA

A Covid-diktatúra – az első napok

Karnika, a Covid-befektető

A Covid-diktatúra – a kegyelemhajó

Karma Police

A Covid-diktatúra – a krematórium – egy hóbortos magyar puli

Telekom, Szent Ágoston bűnei

8. RÉSZ | SZÉP ÁLMOKAT, AMERIKA

Köszönöm, hogy imádott. A magyar zene

Albertine

Cuba Libre

Rex

Tanács fiaimnak és persze minden magyar fiúnak – nőügyben

Egy magyar sámán, Chicago

Szép álmokat, Amerika!

1. RÉSZ
ELREPÜLNI A TRABANT-VILÁGBÓL NEW YORKBA

Elrepülni a Trabant-világból New Yorkba

Ötödik b-sek voltunk a debreceni Új Élet Parki Általános Iskolában. Az a-sok menő orosz szakosok voltak, mi meg a megtűrt, másodhegedűs-csapat. Örökös bunyók, ADHD galór, pajesz és fülhúzás. Néha elcsattant egy vonalzó is. De nem ez fájt nekünk, hanem az, hogy szarrá vertek bennünket kosárlabdában. Az tényleg fájt. Az Németh László-mélységű, ezer sebből vérző fáj-fáj-fáj-dalom volt. És persze az is, hogy náluk voltak a jó csajok. Nagy szerelmeim, Végh Márta, Szűcs Oli és Rácz Edit. Egyszerre, mind a három.

Visegrádi és Simon verik egymást a táblánál. Az első óra előtt kezdődik, és megy minden szünetben, az ebédlőben, és hazafelé, a Tanácsköztársaság útján. Senki sem gondolta, hogy lett volna egy különösebb ok, ami kiváltotta ezt a mindennapi összetűzést, inkább olyan l’art pour l’art dolognak tűnt – bunyó a bunyó kedvéért.

Persze nekünk, az alattomos bandának nagyon jól jött, mert a kemény menetek árnyékában csendesen becserkészhettük a csajokat. Éppen Végh Mártával leveleztem, amit Rácz Edit közvetített. Németül írtunk egymásnak, hogy véletlen se leplezzen le valaki bennünket. Papírcetlik sora és önfeledt, mámoros várakozás a következő szünetig.

Szüleink az akkori Biogál gyógyszergyárban dolgoztak, és titokban értesítették egymást a napi fejleményekről. Mint jó szülők többet tudtak rólunk, mint mi magunk.

A Csokonai Színházban ülünk, ők a lenti sorokban, mi a jobb oldali karzaton, melós szezonbérlet a Biogálból. Cserhalmi játssza Mercutiót. A többire nem emlékszem. Csak bámulom Végh Mártát, ő meg vissza. Négy hosszú óra. Anyám néha belém rúg, de aztán összekacsint a Végh szülőkkel.

Aztán nyáron eltűnünk a nagy európai túrára, a család szeme fényével, Trabant Jóskával. Szófia, Plovdiv, Edirne, Isztambul, Tekirdağ, és le Görögországba. A keverék dolog nagyon megforgatja a benzinkutasokat. Nem hiszik, hogy a Trabant keverékkel megy. Minden alkalommal fel kell nyitni a motorháztetőt, és előadni a kétütemű NDK-motor csodálatos történetét. Nézik egy darabig. Kiismerhetetlen görögséggel és törökséggel rázzák a fejüket.

Tekirdağban, amit mi úgy ismerünk, hogy Rodostó, felkeressük a Rákóczi-villát. Megcsináljuk a kötelező fényképeket, időzünk egy kicsit a fejedelmi lakosztályon, átéljük egy percre a nagy magyar búskomort, aztán húzunk Görögországba.

Kavalában kempingezünk. Egykori római légiós garnizon a hegy tetején. Apám úgy dönt, felmegyünk. Túl meredek, rázza a fejét anyám. Felment ez már a Békás-szorosba is, legyint apám. És indul. De a Trabant nem megy fel. Sőt, hátrafelé megy, bele egy nyolchengeres, kikopott amerikai taxiba. A görög felméri a helyzetet, és feltol bennünket. Apám a Trabantban, mi a taxiban. Az út végén a görög elkéri a fuvar árát.

Itt ülünk a hegy tetején – tábortűz, paradicsomsaláta, turistaszalámi –, mint hosszú csatától fáradt római harcosok.

Apám bedobja a kérdést. Tegye fel a kezét, aki le akar lépni!

✶✶✶

Czibere Miska vékony kis srác volt, de jól verekedett. Harapós volt. Nem habozott belénk vágni egy ceruzát vagy egy körzőt, hogy szabaduljon. Mégis cikiztük. Gonosz kis faszok voltunk. Biologom volt a csúfneve. Oroszórán tanultuk ezt a szót, amikor Szabóné megkérdezte, hogy mi akarsz lenni, ha felnősz, és ment sorban, Pongrácz Árpi, Tóth Jóska, Czibere, Hajdú, Hargitai.

Árpi Londonban kötött ki. Lenyomott George Sorossal húsz évet a Quantum Fundnál. Tóth Jóska elhúzott Kaliforniába a csodálatos faszát verni. Hajdú, Hargitai szótlan volt. Czibere Miska biológus akart lenni, ya khochu byt’ biologom, válaszolta.

✶✶✶

Anyám zokog.

Van háromszáz dollárunk egy athéni bankban, mondja apám. Elég elrepülni New Yorkba. Elegem van ebből a kurva Trabant-világból.

Néz rám. És te mi leszel ebben az elátkozott országban? Mi lesz itt belőled?

✶✶✶

Akkor már tudtam. Tekirdağban találtam meg a választ.

Száműzött akarok lenni. Földönfutó. Mikes Kelemen New Yorkban. Nem a szülőkkel. Egymagam. A magam útján és a magam módján. Ez a kis fasz Hargitai az egész világ ellen. Ha harc, akkor legyen harc. Majd én megmutatom a sok károgó amatőrnek, hogyan kell disszidálni.

Az első tíz évben két magyar könyvem volt Amerikában. Egy megbarnult Szigeti veszedelem, meg egy bazi nagy Juhász Ferenc összes. Zrínyi volt a bibliám. Juhász Ferenc a magyar vérátömlesztésem.

Minden kurva másképp szopja – bevezetés a magyar irodalomtörténetbe

Eredetileg az Élet és Irodalomnak írtam ezt az értekezést, de nem fogadták el. Mondatszerkesztési problémák, dobták vissza udvariasan.

Felfogadtam egy woke ügyvédet. Perelem őket. Amerikás a mondatszerkesztésem.

Sokszor megkérdezték Amerikában, mondjuk, a kulturáltabb körökben, és, mondjuk, a csajok, akikre éppen hajtottam:

Ki a legjobb magyar író?

Élő vagy halott, kérdeztem ilyenkor vissza, nemcsak azért, mert ez egy évszázados brooklyni szokás – kérdésre kérdés –, hanem azért is, hogy nyerjek egy kis időt.

De hiába nyertem az időt. Mire belekezdtem, a faszok a harmadik sörnél jártak, és a csajok már régen felhúzták a szoknyát.

Érdekel ez egyáltalán valakit?

Régi bosszúvágy ez nekem. Hol is kezdjem?

Részeges igazgatónk, Wéber József, aki magyart is tanított, megbuktatott nyelvtanból. Negyedikesek voltunk az Új Élet Parki Általános Iskolában.

Bedörrent erre nagyon a család.

Elment a maga esze, ordította anyám, megbuktatni egy gyereket?

Aztán jött a nagyágyú. Sohasem gondoltam volna, hogy anyám képes erre.

Emlékeztessem, hogy csak egypár hete, a lillafüredi osztálykiránduláson úgy be volt maga rúgva, hogy összehányta a Csonka Tomika kabátját? Mit szólna ehhez a tanügy?

Nem lett ötös belőle, a tanügy sem szólt, de Wéber elvtárs gyorsan levette a programról a buktatást.

Szóval, ki a legjobb magyar író? Próbálom kibekkelni ezt a dolgot. Összegyűjtöm minden erőmet. Minden politikai succmucomat – írom ezt, mert nem jut eszembe egy jó magyar szó.

A probléma – magyar vagy nem magyar, élő vagy halott –, hogy hiú világ az írók világa. Nem lehet itt ugrálni. A halottak is zokon veszik, ha megsértik őket. Az élőkről ne is beszéljünk.

Ezért aktuális a Wall Street-i tőzsdei szólás, hogy minden kurva másképp szopja – mert mindegy, hogy ki hogyan csinálja, sokféle megoldás vezet a gyönyörhöz. És minden írónkban van valami gyönyörű. Eufemizmussal élve, mind másként hat ránk. A feladat hasonló a nők megkísértéséhez, mindig a szépet kell megtalálni bennük.

Itt van például Esterházy Péter. Mi a fasznak halt meg? Volt még benne legalább öt nagyregény. Szerintem kamu volt a mirigyrák, azért halt meg, hogy kibasszon a sok műértővel, találgassák örökre, hogy mi lett volna ez az öt meg nem írt regény. De kiszúrt magával is, mert most itt van a ChatGPT, és neki annyi. Betápláljuk az összes munkáját, életét, magyar dolgainkat, aztán mehet. ChatGPT, írj egy 282 oldalas regényt magyarul, EP stílusában. És lőn. Másnap ott van az értesítés az e-mailben.

És ott van Karinthy. Mi a fasznak kellett neki minden viccet elsütnie? Mit lehet őutána írni a diákéletről?

Aztán A Pál utcai fiúk, a magyar Zabhegyező. Mit lehet a tökéletesről mondani? Lehet, hogy nem a legjobb, de tuti, hogy a legtökéletesebb.

Persze vannak más dolgok is. Más megközelítések. Például Nádas Péter. Hihetetlen, hogy nem volt egy egészséges, bátor fasz egész Magyarországunkon, hogy odaszóljon neki: Te, Péter, figyi, kurva hosszú ez az Emlékiratok könyve. Lehet, hogy itt-ott még jó is, és lehet az is, hogy egészében is jó, de nem lehet biztosra tudni, mert nem olvassák el az emberek. Megijednek tőle. Nem veszik le soha a polcról. Nehéz egy ilyenbe belekezdeni. És ne jöjjünk a hülyeséggel, hogy az író magának ír, vagy a fiókjának ír. Faszt. Híres akar lenni mindegyik. Máskülönben nem írna. Cigarettafüst, nagy sóhajok, halhatatlanság.

És folytathatnánk a végtelenségig, Sinistra körzet, Tündérkert, Mikszáth Kálmán, Juhász Ferenc, Nikola Zrinski – de valahol meg kell állni.

Bevallom, azért van egy kedvencem. Szabó Magda. Lehet, hogy nem a legjobb, de megsiratott a Kiálts, város!, amikor gyermekként néztem a debreceni Csokonai Színházban.

Persze az is segített a döntésben, hogy ugyanabba középiskolába jártunk. Az ő idejében Dóczy volt a neve.

Kevés szöveg kapta el így a magyar létet. Bibliai szöveg, Ézsaiás 14:31. Ószövetségi próféta, Ámosz fia.

Jajgass, kapu, kiálts, város.

Miért sírt a torockói medve?

Remekre sikerült a Volvo-mese. Igazi családi legenda volt. Nevetős. Azt ígérték a gyerekek, hogy a temetésemen ott lesz a legjobb tíz között. Készülőben van már ez a lista. Ilyenek a gyerekeim, már a temetésemet tervezik.

Vettünk egy új Volvót. A legnagyobbat, hogy mindenki beleférjen. Ahogy hoztam haza, eszembe jutott, hogy az őzek lelegelik az összes virágot a ház körül. Megálltam a kertészeti boltban, ahol három terméket javasoltak. Medvepisit, prérifarkaspisit és vadmacskapisit. Félliteres flakonokban, koncentrált formában vásárolhatók ezek. Elmagyarázta az eladó, hígítani kell: egy rész pisi, kilenc rész víz. Nem kell sok, aztán lehet permetezni a virágokra.

Éjszaka felébreszt a feleségem, hogy az összes szomszéd macska az udvaron nyivákol, különösen az új kocsi körül forgolódnak. Kiderült, hogy megfeledkeztem a flakonról. El is dőlt, és lassan kiszivárgott a vadonatúj pezsgőszínű ülésre. Hiába tisztogattuk, hosszú hónapokig megmaradt a kegyetlen bűz, és rendszeres lett az éjszakai macskajáték is.

Lehúzott ablakokkal közlekedtünk sokáig, téli sapkában, pulóverben, három törölköző az ülésen. Így is csípte a szemünket – hányingerkeltő volt a macskaszag. Mi voltunk a környék páriái.

✶✶✶

A gyerekek szerették a családi legendákat. Meséltem nekik a sötétben, amíg el nem aludtak. Volt sok kedvencük, százszor is végighallgatták ezeket. Danny, a kenyeres, a torockói medve és persze a Frog Prince.

✶✶✶

Henry, a legkisebb már gyerekkorában könyvet írt. Komoly drámai tehetsége volt. A Frog Prince volt a család kedvence. Megőriztük. Megvan a család digitális archívumában, a Google Drive-on is.

Előszó: a Frog Prince nem Henryről szól. A Frog Prince nagyon hasonlít rám, de nem én vagyok.

Frog Prince szomorú volt. Az anyukája Kaliforniába repült. Odaszólította a munkája. Egy nagy konferenciára utazott. Nagyon okos volt az anyukája, előadásokat tartott, de mégis otthon hagyta a gyerekeket, és ezért volt szomorú a Frog Prince. Csak sírt és sírt, amikor senki sem látta. És a kutya, Charley is szomorú volt. Nagyon szomorú. Ha Charley tudott volna sírni, ő is sírt volna, de a kutyák másképpen szomorúak.

Frog Prince egyedül volt. Csak a testvérek maradtak otthon, Emily és Quinn, és a kutya meg apu, és ott volt Filipé is. Játszottunk. De nem volt jó játszani. Anyu nélkül nem jó a játék. Az uszodában voltunk, amikor jött a nagy New York-i áramszünet. Ott voltunk este nyolcig.

Apu kiszedte az összes fagyit a hűtőből, hogy ne olvadjon el. Kihozta az utcára, és jöttek a szomszéd gyerekek, és megettük az egész dobozt. Frog Prince anyukája később megszidta aput, hogyan lehetsz ilyen hülye, hogy fagyit adsz késő este a gyerekeknek.

Apu gyertyákat gyújtott, és adott mindenkinek egy elemlámpát. Meleg volt. Nem volt légkondi, és nem mentek a ventilátorok. Apu a nappaliban felfújta a matracokat, és azt mondta, ma este itt táborozunk. Nincs vécé, a hátsó udvarban, a juharfa alatt pisiltünk. Ezért kellett az elemlámpa. Filipé jött velem pisilni, mert a Frog Prince félt a sötéttől. Én nem félek a sötéttől.

Apu később meséket mondott. A Hargita havasain síelt. Olyan volt, mint repülni, mondta. Innen repült a család neve is. Ide, Amerikába.

Frog Prince anyukája nem telefonált. Pedig nagyon megígérte, hogy telefonál minden este. Sírt és sírt a kis Frog Prince. Apu azt mondta, nincs áram, azért nem működik a telefon. De Frog Prince tudta, hogy az anyukája akkor is tudna telefonálni, amikor nincs áram. Mindig azt mondta, én mindent megteszek érted. És nem kellett neki mindent megtennie, csak telefonálni. De nem telefonált.

Amikor hazajött, a kis Frog Prince nagyon boldog volt. Arra kérte anyukáját, hogy ne hagyja őt itthon többet. Bújt hozzá, ölelgette. Hullottak a könnyei, szipogva rázta a fejét. Nem akarok többet a juharfa alatt pisilni.

Henry Hargitai, 2001. augusztus

✶✶✶

Ahogy haladtak előre az iskolában, az ő legendáik is gyűltek. Filipéé volt az egyik.

Együtt nőttek fel itt, Sleepy Hollow utcáin. Picike történelmi városka ez. A híres amerikai író, Washington Irving írt Az Álmosvölgy legendájáról, innen a név. Gyönyörű hely, harminc percre New Yorktól. Erdők és parkok, szomorúfüzek és még szomorúbb bükkfák. Olyan nagyok, hogy sátrakat lehetne verni alattuk.

Mint sokan ebben a Hudson-parti kis városkában, Filipé apja is kubai menekült volt, Castro idején jött a hetvenes években. Aztán menekült tovább, itt hagyta a feleségét és a két gyereket valami texasi szőkéért. Az anyja szép volt. Venezuelából érkezett. Nem beszélt angolul, a helyi szupergazdag magániskola menzáján dolgozott. Mosogatott, főzött, ebből éltek. Kevés volt a pénz, de munka után hazavitte az iskolai maradékot. Így mindig volt jó étel az asztalon, még a szomszédoknak is jutott.

Filipé és Henry jóban-rosszban együtt voltak. Óvodától érettségiig. Együtt fociztak, zenéltek, csajoztak. Filipé nagyra nőtt, olyan volt, mint a híres kubai bokszoló, Teófilo Stevenson. Lelógott a lába az ágy végéről. Énekelt, játszott a nagy spanyol gitáron, kiváló volt minden sportban. A gimnáziumban ő volt a csapat romboló középhátvédje, lepattantak róla a támadók.

Első gimibe jártak, amikor hazahoztak két kiscsajt. Ott aludtak mind a négyen Henry szobájában. A feleségem csak reggel vette észre. Félálomban ment az előszoba felé, ahol két pár női papucsot talált. Idegen papucsok, hitetlenkedett, lehetetlen. Hogy biztos legyen benne, benyitott Henry szobájába.

A fiúk a lepedő alá bújtatták a csajokat. Tagadtak a végsőkig. Miféle csajok, kérdezte Henry. Ki látott itt csajokat? Nincsenek itt csajok.

Ezen röhögtek évekig, a feleségem döbbent arcán. Minden anya átéli ezt. Amikor a tündérkisfiú hirtelen nagyfiú lesz.

Legenda lett a „nincsenek itt csajok”. Egy-két sör után minden alkalommal ezt nyomták.

✶✶✶

Filipé nem szeretett otthon, az anyjánál aludni. Szegényesnek találta a helyet. Deprimálónak. A környéken éjszakázott, mindig valaki másnál. Sokszor járt nálunk. Egy nap kijött valaki a gyermekvédelmi hivataltól, és közölték, nem mehet ez az összevissza alvás. Otthon kell lennie a gyereknek. Az anyja panaszkodott.

Érettségi után kezdődött a hanyatlás. Filipé nem találta az irányt. A legtöbb gyerek egyetemre ment, a futballcsapat szétoszlott, megszűnt a rendszeresség, a mindennapos iskola, a napi edzések. Nagy lett az űr.

Henry Bostonban kezdte az egyetemet, a többiek Kaliforniába, Floridába, Pennsylvaniába mentek. Filipé otthon maradt. Számára is adódott volna lehetőség, de nem ösztökélte senki. Jól sportolt, hatalmas volt, bármelyik egyetem kapott volna rajta, hogy nála futballozzon, és bárhol zenélhetett is volna. Gyakran azonban a család választja el egymástól a sikert és a sikertelenséget. A családod tagjai, akik tolnak előre, akik hisznek benned. Az anyjának ez nem ment. És történt is vele valami. Kirúgták a menzáról valami apróságért. Már Filipé hozta haza a pénzt, ő volt az egyetlen kereső.

Kidobóként dolgozott egy bárban. Új társasága lett, sörözött, egyre csak züllött. Segítséget keresett, elment egy pszichológushoz. Mindent fizetett neki a társadalombiztosítás, dolgoztak rajta, Zoloft, Prozac, Lexapro, felírták neki az egész patikát. Kísérleteztek vele, kevertek, adagoltak, be akarták mérni a megfelelő mennyiséget.

Egyre jobban elvesztette az önbizalmát. Kórházba is került. Elvonókúra, több és több gyógyszer. Meggyőzték őt is, az anyját is. Beutalták, kiutalták. Beszedték a pénzt a biztosítótól.

Henry néha hallott felőle. Utoljára Yonkersben volt valami járóbetegszálláson egy drogossal.

✶✶✶

Már melegszik a ház előtt a kocsi, kiabálnak a gyerekek, hogy jöjjek már. Hálaadás napja van, megyünk Connecticutbe a feleségem nővéréhez, Aunt Debbie-hez. De nem tudok elszakadni. Még egyszer lejátszom. Florence And the Machine, Royal Albert Hall-koncert, az utolsó két szám, Dog Days are Over, Shake it Out. Ezt hallgatom, YouTube. Volt már mindenkinek ilyen pillanata. Beleélem magam. Játszom újra és újra.

Nem vagyok poprajongó, de csúcs ez a nő, csúcs a filharmonikus zenekar és ez az egész Royal Albert Hall-dolog. Nem nagyon hiszek a transzcendens dolgokban, de úgy érzem, valaki üzen. Lehet, hogy csak képzelem. De mégis, három gyerekkel megérzi az ember, ha valami nincs rendjén.

A kocsiban a feleségemhez fordulok, hívtad Filipét?

Nem, mondja.

Kérdezem a gyerekeket. Ők sem hívták. Mondom nekik, hívjátok akkor most. Hívják, de nincs válasz.

Amikor kisebbek voltak, Filipé ilyenkor velünk jött. Ott ültek négyen a nagy sezlonon, és nyomták teli pofával a sült pulykát. Sok kép volt róluk, ahogy évről évre nőttek – a Silvermine Thanksgivings sorozat. Debbie-ék itt laktak Silvermine-ban, Connecticutben, egy több száz éves, fehérre festett angolszász stílusú házban, ahogy itt mondják, saltboxban.

Elvisszük a kutyákat sétálni a kis folyó partjára. Történelmi környék, minden ház egy építészeti csoda. Old Kings Highway, Old Post Road, restaurált vízimalmok, milliós házakká alakított szénapajták, patinás angolszász világ. Vacsora után jönnek a sütemények, pekándiótorta, almás pite és Debbie specialitása, a csokis pisztáciatorta.

Hideg szél fúj, amikor hazaindulunk. Sötét van. Henry vezet vissza Bristolba, az ESPN-stúdióban egy reggeli rádióműsorban dolgozik. Quinn a vasútállomáshoz taxizik, megy vissza New Yorkba, Emily, a feleségem és én Sleepy Hollow felé tartunk. Nem jó érzés az, ahogy mindenki másfelé indul, ahogy szétszóródik a család.

✶✶✶

Másnap futótűzként terjedt a hír. Meghalt Filipé. Felakasztotta magát a fürdőszobában. Vasárnap, hálaadás napján. Egyedül volt otthon az anyjával. Nem hívta őket senki vacsorára.

✶✶✶

Henry a stúdióban van, a reggeli ESPN-műsor a vége felé jár. Küldök neki egy sms-t. Gondoltam, jobb, ha tőlem tudja. A főnöke és két kolléga hozza haza. Kedves tőlük, másfél órás kocsiút. Ülünk a konyhaasztal körül. Toszogatjuk egymásnak a szendvicseket. Nincs mit mondani.

A temetés a Covid első hetében történt. Még nem volt a maszkos őrület. Több százan jöttek a templomba, a kubai közösség, a venezuelai közösség, a futballcsapat minden tagja, a cheerleaderek, az edzők, még az apja is előkerült Texasból.

Ott feküdt a ravatalon vajszínű öltönyben. Hosszú, lassan hömpölygő sor gyülekezett a végső búcsúra. Ott álltunk mi is, vártunk a sorunkra, Henry, Quinn, Emily, a feleségem. A ravatal mellett egy fogason ott feszített a meze és a sisakja. Mentek vele a sírba.

Henry hívott pár héttel később. Nincs már benne semmi, kizokogta magát. Amikor ott ültünk a kocsiban, mondja, amikor Aunt Debbie-hez mentünk hálaadásra. Nem hívtam. Csak úgy tettem, mintha hívnám. De nem hívtam. Nem tudom, miért. Ha hívtam volna, talán ma más lenne minden. Sajnálom. Jelent egyáltalán valamit, ha azt mondom, hogy szörnyen sajnálom?

✶✶✶

Este van Szamoskéren. Nagyapám mesél. Két világháborút megjárt, hosszú életet élt. Nagymamával ők őrzik a legjobb meséket a faluban, sokat a szívükben, sokat a téli konyha dióbarna polcán.

A tanulás a legfontosabb, kezdte nagyapa. Honnan tudom én ezt?

A torockói medve mondta, nevettem.

Mit mondott a torockói medve?

Azt, hogy a tudás olyan, mint az álom, senki sem tudja elvenni tőled.

Látod, ezért kell tanulni. A tudást magunkkal visszük mindenhová. Mint egy hátizsákot.

Volt a medvének hátizsákja?

Volt. Tele málnával.

Hogy fért bele a sok tudás, ha tele volt málnával?

Aki igazán tanulni akar, az mindig talál egy kis rést, ahová befér valami új. A torockói medve mondta ezt nekem. Mondta neked is?

Nem. Én nem láttam a medvét.

Hercegovinából jöttünk a hadifogság után, jeges esőben. Már lezárták a határokat. Bulgária felől próbáltunk Erdélybe jutni. Gyalog hetekig tartott az út. Ott találkoztam vele. Hol is voltunk?

A hegytetőn, a málnásban voltatok.

Félrehúztam a bokor tetejét, és hopp, ott volt. Málnázott a másik oldalon. Megijedtünk mind a ketten. Nem is tudom, ki ijedt meg jobban. Megszorította a kezemet, éppen így szorította. Érzed?

Honnan jöttél, kérdezte. Mondtam neki, a háborúból, az olasz frontról.

És a gyerekek, kérdezte a medve. Hol vannak a gyerekek?

Szamoskéren. A töltésen szánkóznak.

Nekem is van három, mondta a medve, a medveiskolába járnak.

Mutattuk egymásnak a gyűrött kis képeket. Szép kis medvebocsok voltak. Mind a három jól tanult.

Tényleg voltak akkor képek, nagyapa?

Voltak.

Még mindig szorította a kezedet?

Igen.

És ott ültek egész éjszaka a málnabokrok alatt. Sötét volt. Várták, hogy feljöjjön a hegyek mögül a nap. Szorították egymás kezét. Keservesen sírtak.

✶✶✶

Emily és Quinn már régen alszanak. Henry félálomban még lopja a pillanatokat. Lepilled a szeme, de azért még megkérdezi: Miért sírt a torockói medve? Emily nem tanul jól az iskolában? Anyu azt mondja, fiúzik.

A választ nem hallja már. Mélyen alszik a másik kettő mellett, békésen szuszog a hosszú nap után.

Nem. Nem azért, drága kisfiam. Azért sírtak, mert elveszett az ország.

Minden jog fenntartva

ISBN 978 615 6709 30 1

© Joseph Hargitai, 2025

© Inda Press Kiadó, 2025

A kiadásért felel: Tamasi Szilvia

Szerző: Joseph Hargitai

Szerkesztette: Németh Róbert, Szarka Károly

Korrektúra: Nyilas Ágnes

Tördelés: Pattantyús Márton

Borítóterv: Pattantyús Márton

A könyv megjelenését az ÖT és az Index.hu támogatta.

Elektronikus változat:
Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Baskervville – SIL Open Font License

Figtree – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License