BELLA BLANCO

ELCSERÉLT SORSOK

Könyv Guru

Budapest, 2024

1913, Anglia. Egy véletlennek köszönhetően Bíborka két gróf, a testvérpár Charlie és Joe között találja magát. A szereplők szeszélyes vágyai és vad szenvedélyei izzó feszültséget teremtenek a Highclere-kastély falai között. De vajon végül a testvéri szeretet vagy az első szerelem diadalmaskodik?

Ahogy a világháború mindent elemésztő lángjai felcsapnak, már senki sincs biztonságban – sem a múlt démonaitól, sem a jövő hazugságaitól. Merész és érzéki történet, amely bemutatja, meddig képesek elmenni az emberek az igaz szerelem nevében, végzetes bűnök között. Egy történet vágyról, szenvedélyről, álmokról és az emberi lélek legmélyebb titkairól.

Bella Blanco bátran feszegeti a határokat ebben a provokatív romantikus regényben, melyben az emberi lélek mélységeit kutatja. Története elgondolkodtat és új perspektívákat kínál, miközben a 20. század viharos világába kalauzolja az olvasót.

Tartalomjegyzék

1. fejezet: „…fekete szemével ölni tudna…”

2. fejezet: „Egy megtört lélek voltam.”

3. fejezet: „Egy fehér lepedő, egy vöröslő vérfolt, egy elfojtott, néma sikoly.”

4. fejezet: „Mire vágyik vajon? Mert én megadnék neki mindent…”

5. fejezet: „Ez csak vágy.”

6. fejezet: „Fájhat-e annak az elvesztése, ami sohase volt a tiéd?”

7. fejezet: „Jobb azt hinni, hogy sorsunk előre elrendeltetett.”

8. fejezet: „Már az is csoda, hogy a nevedre emlékszik…”

9. fejezet: „Sose voltam még magyar nővel. Itt az ideje kipróbálni, nemde?”

10. fejezet: „Nincs nálunk boldogabb ember most a földön.”

11. fejezet: „Vajon elkerülhető, hogy végül olyanná váljunk, mint az őseink?”

12. fejezet: „Becsukom a szemem, és elképzelem, hogy Bíborka van most itt.”

13. fejezet: „De legalább az a nő a szerelmem!”

14. fejezet: „Miért akarja minden nő megjavítani a férfiakat, rávéve őket olyan dolgokra, amiket nem is akarnak?”

15. fejezet: „Ha felnézel a holdra, akkor rám nézel. Ha beszélsz a holdhoz, én meghallak. Nézz rám, és beszélj hozzám, mert én is ugyanezt teszem majd a nap minden percében!”

16. fejezet: „Nem lehet a feleségem. Ez egyszerűen abszurd.”

17. fejezet: „Kínzom, igen, de ez édes kín mindkettőnknek.”

18. fejezet: „Igen!”

19. fejezet: „Hogy történhetett mindez?”

20. fejezet: „Nézem kislányunk fekete tincseit, és a világ legboldogabb emberének érzem magam.”

Epilógus

Drága húgomnak, Lénának

Lehet, hogy megtörtént, lehet, hogy nem.

Lehet, magadra ismersz párszor, lehet, hogy nem.

Akárhogy is volt, vagy lesz, a nevek, a helyszínek, a történelmi események eltérhetnek a valóstól.

1. FEJEZET

„…fekete szemével ölni tudna…”

HIGHCLERE-KASTÉLY, ANGLIA, 1913 MÁJUSA

Joe

Apám, Penwood grófja unottan kevergeti reggeli kávéját, melyet anyám halála óta mindig a könyvtárban fogyaszt el nem sokkal napfelkelte után. Már szinte teljesen kihűl, mire fogyaszthatónak találja a feketét, és egy hajtásra mindig meg is issza. Ilyenkor általában a naprakész hírekkel teli The Timesot tartja kezében, és alig hallható morgással követi hőn szeretett országa aktuális eseményeit.

Szeretem apámat, de különösképpen sosem tartottam nagyra. Számára minden a látszatról és Angliáról szól. Egyszer az egyik társam a katonaságnál megkérdezte, mi az az egy szó, amivel jellemezném apámat. Szégyellem, mert a legelső szó, ami tulajdon apámról elmémbe villant, az a sznob volt. Természetesen ezt nem adtam bajtársam tudtára, helyette az előkelő szót használtam.

Érdekes, mennyi minden eszébe jut az emberfiának, ha meglátja egy szerettét. Megannyi régi történet és emlék tódul szélsebesen elmémbe most is, amikor kávézó apámat nézem a könyvtárszobában, de ellenvetést nem tűrő hangja megakasztja elmélkedésem.

– Mit akarsz, fiam? Vagy csak azért jöttél, hogy gyönyörködj abban, miképp apád az újságot olvassa? Biztos figyelemre méltó lehetek olvasás közben, ha így letaglóz téged a látványom – mondja nevetve.

Szavai egy pillanat alatt észhez térítenek, és elmosolyodom.

– Mindössze egy percre zavarnálak. Nemsokára indulok Londonba. El kell intéznem pár dolgot – felelem tárgyilagosan. Sose szerettem elnyújtani a beszélgetéseket, inkább a tettek embere vagyok, ezért is éreztem otthonosan magam a katonaságnál. Apám viszont nem kedveli szűkszavúságomat.

– És mégis miféle dolgokról van szó?

– Üzleti ügyek.

– Oh, értem. Akkor vidd magaddal fivéredet, tanulhatna egy kicsit az üzletről is. Mostanában túl jól érzi magát az új cselédek társaságában. Lassan nősülhetne, de ehelyett mindenféle útszéli nőcskével tölti az idejét. Rövidebb póráz kéne neki. Te vagy a bátyja, taníts neki valami jót is! Bár a nősüléssel te is hadilábon állsz. Ilyen példát lát tőled, nem csoda, hogy még húszévesen is cselédek szoknyája alatt keresi a boldogságot.

– Már hívtam, de nem akar jönni.

– Akkor üzend meg neki, hogy én parancsolom, hogy tartson veled Londonba. Amíg nincs feleségetek, addig én parancsolok – kacsint rám apám, majd folytatja az olvasást, ezzel jelezve, hogy lezártnak tekinti a beszélgetést.

Biccentek egyet felé, majd kisétálok a könyvtárszobából, és Charlie lakrésze felé veszem az irányt.

Ahogy benyitok a szobájába, ott találom Charlie-t az ágyon, ahogy épp hátulról teszi magáévá az új szolgálólányt, Margaretet. Szegény lány alig lehet több tizenhét évesnél, riadt ábrázatával épp Charlie öcsém tekintetét próbálja elkapni, miközben kezével tolja hátra fivérem csípőjét, hogy az végre lassítson. Biztos vagyok benne, hogy szegény lány még szűz volt. Amikor Charlie észrevesz, nagy erővel löki az ágyra Margaretet, és gyorsan egy lepedőt terít magára.

– Az istenit, Joe, hát már könnyíteni se tudok egyet magamon anélkül, hogy rám nyitnál?

Hányni tudnék tőle. Tíz év van köztünk, és egy idiótának tartom, akinek minden gondolata a nők és a szórakozás körül forog. Sokszor próbáltam elmagyarázni neki, hogy inkább menjen bordélyba, és háljon olyan nőkkel, akiknek ez a hivatása, és ne gyereklányokat becstelenítsen meg önnön szórakozására, de öcsém hajthatatlan. Jobban vonzzák a szűzies lányok, akik minden hódítására hatalmas áhítattal reagálnak, mint azok a kurtizánok, akik szó nélkül szétteszik a lábukat neki. Kell neki a dicsőítés, és az, hogy felsőbbrendűnek érezze magát. Szerintem megveti a női nemet, és élvezi, hogy megalázhatja őket. Mindenkinek örömmel mesél légyottjairól és arról, hogy milyen keményen bánik a nőkkel az ágyban.

A kis Margaret riadtan néz rám, miközben hihetetlen gyorsasággal öltözik fel. Szánom szegény lányt. Alacsony, formás teremtés, de nagyon butácska. Két hete került hozzánk, és azóta itta Charlie minden szavát.

– Apánk parancsolja, hogy gyere velem Londonba. Találok neked is feladatot ott. El akartalak vinni este madame Clotilde-hoz, de látom, mára már kielégítetted vágyaidat.

Nem akartam ezt Margaret előtt mondani, de úgy gondoltam, jobb, ha rájön szegény pára, hogy Charlie csak kihasználja, és nem lesz jövője ennek a románcnak.

Madame Clotilde London egyik híres bordélyházának vezetője, sok férfi jár hozzá és kurtizánjaihoz egy kis szórakozásra.

– Nana, ha nem vetted volna észre, még nem elégítettek ki, és most, hogy láttam a te rusnya képed, már nincs is hozzá kedvem. Úgyhogy megyek veled Londonba, de csak Madame Clotilde miatt – röhögött fel Charlie, úgy téve, mintha Margaret nem állna épp mellette a szobában. A lány, öcsém szavai hallatán, elsírja magát, és kiviharzik a szobából.

– Egy seggfej vagy, Charlie – mondom szánakozva.

– Most miért? Nyilván sejthette, hogy nem ő lesz a majdani Mrs. Penwood – hahotázik idióta módjára Charlie.

– Oh, igen, te aztán biztosan tudhatod, hogy mi zajlik le egy tizenéves cselédlány fejében. Mindegy is. Nem lepődtem meg rajtad.

– Mérhetetlen fájdalommal tölt el, hogy nem tudok megfelelni elvárásaidnak, bátyám – gúnyolódik rajtam.

– Egy órán belül indulunk – zárom le a témát.

– Igenis, százados!

Meg se lep, hogy Charlie nem tud a megfelelő rendfokozatomon szólítani. Gőze sincs a hadseregről. Abban mindig is biztos voltam, hogy sose lennénk jóban Charlie-val, ha nem az öcsém lenne. A testvéri szeretetünk viszont erős, ezt belénk nevelték rendesen, amikor fiatalok voltunk. Anyám roppant büszke volt arra, hogy két fiúgyermeket is a világra hozott, és legnagyobb szívfájdalma világéletében az volt, hogy nem tudott még több trónörököst szülni apánknak. Tüdőbajban halt meg lassan tíz éve. Charlie akkor még nagyon fiatal volt, és mindig úgy éreztem, mintha neheztelne megboldogult anyánkra, amiért az olyan korán távozott az élők sorából. Apánk szerint ez is oka lehet öcsém nehéz természetének és annak, ahogyan a nőkkel szemben viselkedik. Nem azt mondom, hogy nőgyűlölő, de mindig érezteti a gyengébbik nemmel, hogy nem tekinti őket egyenrangúaknak a férfiakkal, és szerinte a gyereknemzésen kívül másra nem is szükségesek. Ezzel egyébként nincs egyedül, sok férfitársam véli ugyanezt. Én viszont sokkal modernebb gondolkodásúnak tartom magam.

Összepakoltatom a legszükségesebb holmikat, amik kellhetnek erre a rövid kiruccanásra, iszok egy csésze teát, majd szólok a sofőrünknek, hogy nem tartok igényt a szolgálataira, de készítse elő az autónkat. Családom férfitagjai szeretnek vezetni, így Howard, a sofőrünk mindössze egy státuszszimbólum apám számára. Velem egyidős, de nagyon vézna és beteges alkat, nem sok hasznát vettük eddig. Apja és nagyapja is a családunknak szolgált halálukig, így egyfajta jóindulatból sem válnánk meg tőle.

Beszállok a kocsinkba, és körbenézek. Kis koromtól kezdve rajongok a járművekért, ahogy a fiúk többsége, ezért is volt megdöbbentő számomra, amikor fiatalkoromban apám mesélte, hogy egykor a londoniak valósággal elviselhetetlennek tartották a járművek jelenlétét az utcán, sőt a vörös zászlós törvény értelmében szabályba foglalták, hogy a gőzautók előtt ötven méterrel nappal vörös zászlót, éjszaka pedig vörös lámpát kell vinni.

Hátradőlök, és kinyújtózkodok, amennyire lehetséges, amíg várom Charlie-t. Szokás szerint nekem kell rá várni, ezen már meg se lepődöm. Nagyjából tizenöt perccel később meglátom öcsém nyúlánk alakját a kapualjban. Idiótán vigyorog rám szokás szerint:

– Irány London, bátyus! Alig várom, hogy a londoni hölgyeket szemlélhessem vízszintesen.

Charlie

Bátyám, Joe egy karót nyelt pöcs, de világéletemben felnéztem rá, és talán egy kicsit irigyeltem is. Mindig sokkal bátrabb és céltudatosabb volt nálam, ezért is volt olyan jó katona. Pár éve a vállsérülése miatt otthagyta a sereget, és most apámnak segít a birtok ügyeit intézni, emellett még ezer más üzlettel is foglalkozik, amikről nekem fogalmam sincs, de ezt nem is bánom, mivel engem az ilyen dolgok sosem érdekeltek. Ha van elég pénz a zsebemben, amit elkölthetek, és egy csinos lány meleg ölébe menekülhetek a céltalan életem elől, akkor már boldog vagyok. Sosem tagadtam senki előtt, hogy nincsenek nagy terveim. Gazdag családba születtem, így adott a kényelmes élet. Szerintem apám mindig is Joe-t kedvelte jobban. Már kis korunkban is Joe volt az, aki jobban tanult, erősebb volt, akire lehetett számítani, én meg maradtam a kis Charlie, aki sose bírt magával. Oldalra pillantok Joe-ra, aki összeráncolt homlokkal vezeti az autót. Fekete hajából egy tincs a homlokába hullott, ezért egy ideges mozdulattal félresöpri. Bátyám izmos, zömök testén csak úgy feszül az ing, és úgy tűnik, mintha ideges lenne. Próbálom humorral oldani a feszültséget.

– Rendkívül izgató lehet a londoni szajhák számára a dagadó bicepszed ebben az ingben, de nem félsz, hogy egyszer csak szétszakad rajtad? Ha egy számmal nagyobb ruhákat hordanál, talán nem látnám állandóan az ütőeredet lüktetni a nyakadon.

– Rohadtul vicces vagy, Charlie.

Esküszöm, fekete szemével ölni tudna néha. Nem tudom, miért van benne egyfajta megmagyarázhatatlan feszültség, de úgy érzem, ennek köze lehet a hadsereghez. Amióta leszerelt két éve, nem láttam igazán boldognak. Biztos vagyok benne, hogy látott valami olyat, aminek az emléke egész életében kísérteni fogja.

– Ne már, Joe! Szórakozzunk egy kicsit! Annyit dolgozol! Azért vagy ilyen feszült.

– Tudod, Charlie, kurvára elegem van már abból, hogy ennyire komolytalan vagy. Értem én, hogy szórakozni akarsz, de ki kéne alakítanod egy egészséges egyensúlyt a szórakozás és a munka között, mert jelenleg csak elvered azt a pénzt, amit én és apánk előteremtünk. Húszéves vagy. Ha nem tudod, mihez kezdj az életeddel, lépj be a seregbe! Akkor talán megkomolyodsz, és rájössz, hogy a jó dolgokért meg kell küzdeni, és nem hullik minden egy varázsütésre az ölünkbe.

– Hú, testvérem, ennyi közhelyes dolgot már rég hallottam. Tudod, hogy nem minden fekete-fehér, ugye? Lehet, hogy neked valami összejött, de nem biztos, hogy más is arra vágyik. Lehetnek mások a céljaink.

– Oh, igen? És akkor mondd csak, neked mik a céljaid?

– Alig töltöttem be a húszat. Honnan kéne tudnom? Gazdagon születtem, gazdagon halok meg. Ami meg a kettő között lesz, az eléggé kiszámítható, nemde? Egy savanyú feleség valami gazdag angol családból, pár gyerek és ennyi, nem több.

– Miért látod ennyire szörnyűnek a jövőt? Hiszen ez minden nemesi családba született angol fiú sorsa – horkant fel.

– Okoskodsz meg papolsz itt az életről, de közeledve a harmadik ikszhez az előbb felsoroltak közül neked még egyik sincs meg. Gazdag vagy, de ennyi. Se feleség, se gyerek.

– Pont azért, mert én nem így látom a jövőmet, ahogyan te, Charlie.

– Hoppá! Akkor hogyan? – kelti fel a kíváncsiságomat. Ismerem a bátyámat, de a vágyairól, álmairól még sosem beszélt nekem.

– Nyilván szeretnék egy feleséget meg gyerekeket. De én nem kényszerből meg a pénz miatt akarok házasodni. Én nem akarok egy savanyú feleséget, hogy a te szavaiddal éljek. Azt akarom, hogy vágyjak rá, de ne csak pár percig. Hogy lehessen vele beszélgetni, nevetni, utazni. Lejjebb nem adok. Ezt apám is megértette.

– Akkor azt miért nem érti meg, hogy a legkisebb fia se akar még házasodni?

– Azért, mert te egy barom vagy, és bízik benne, hogy egy megfelelő feleség majd megszelídít, és végre jó útra térsz.

– Kösz, ez egy remek motiváló beszéd volt, máris kedvet kaptam a nősüléshez – nyögöm ki színtelen hangon.

Tudom, mit gondol rólam Charlie és az apám, de hogy ezt egyre agresszívebben a tudtomra is adják mostanában, az már kezd lehangoló lenni. Én tényleg szeretem Joe-t, de most a hátam közepére sem kívánom a társaságát. Már bánom, hogy igent mondtam a londoni útra. Bár nem volt sok választásom, valljuk be. Az út hátralévő részében nem is erőltetem tovább a társalgást. Elegem van a szidalmazásból. Nyugalomra vágyom. Meg egy jó hideg sörre.

2. FEJEZET

„Egy megtört lélek voltam.”

LONDON

Charlie

Késő este érkezünk meg a londoni East End szegénynegyedébe, Whitechapelbe. A magunkfajta nemesurak sosem tennék be ide a lábukat, de mi Joe-val nagy ívben szarunk erre. Whitechapelt többnyire bevándorlók lakják, legtöbbjük ír és zsidó. Jelentéktelen kis porfészek lenne, de a több mint húsz éve történt whitechapeli gyilkosságok hírhedtté tették a környéket. Valami gyengeelméjű gyilkolta sorra a prostikat, el is nevezték Hasfelmetsző Jacknek. Máig nem azonosították az elkövetőt.

Joe egyik barátjánál szállunk meg, akivel a hadseregnél szolgált. Kedvelem Gabrielt, jó házigazda, idelátogatásunkkor mindig tesz róla, hogy felejthetetlen élményekkel távozzunk, madame Clotilde bordélyába is ő vitt először el. Gabriel félig francia, ahogy madame Clotilde is.

Titkon bízom benne, hogy Gabriel felveti az ötletet, hogy ellátogassunk a bordélyba. Még kínozza férfiasságomat a Margarettel félbeszakított légyott emléke, és örülnék, ha ezt a fájdalmat enyhítené végre egy örömlány szakértő keze. Vagy szája. Vagy ágyéka. Vagy bármije. Nem is bírok másra koncentrálni, teljesen biztos vagyok benne, hogy valami probléma van velem, amiért ennyiszer gondolok a szexre. Joe szerint más is ilyen sokszor gondol rá, csak nem beszél ennyit róla. Milyen bölcs az én bátyám!

– Miért vágsz ilyen savanyú képet, Charlie? – kérdezi őszinte aggodalommal Gabriel.

A savanyú szóra elröhögjük magunkat Joe-val.

– Tettem neki egy elhamarkodott ígéretet, Gabriel – mosolyodik el Joe.

– Hadd találjam ki! Ez az ifjú titán madame Clotilde kéjbarlangjába vágyik már megint – mondja Gabriel egy kis hatásszünetet tartva. Ezek a franciák olyan teátrálisak! – No, nem ellenkezem, ott legalább tudunk enni egy jót, és kártyázhatunk Joe-val, amíg ez a kis Don Juan elcsavarja egy kislány fejét.

– Nem kell azoknak elcsavarni a fejét, ezért is olyan lusták már a férfiak, bár az öcsém tudja, hogy kell bánni a szép szavakkal, hogy szétnyithassa egy kis szűzike lábait, nem igaz, Charlie? – okoskodik már megint Joe, habár ebben legalább van egyfajta elismerés. Ami igaz, az igaz, ezt a fivérem is tudja, jól értek a nőkhöz, vagy legalábbis az elcsábításukhoz. Joe sokszor szólít szépfiúnak, ami részéről ugyan egy degradáló kifejezés, de én tökéletesen meg vagyok elégedve vele.

Joe sokkal izmosabb, de legalább én vagyok a magasabb kettőnk közül. A hajam világosabb, már-már világosbarna, a szemem kék, a bőröm pedig sokkal sápadtabb, mint Joe-é. Kis koromban beteges gyerek voltam, anyám mindig azt mondta, hogy a kék szemem és a sápadt arcom miatt esem gyakrabban ágynak. Nem tudom, ebben van-e egyáltalán bármilyen igazság, de mindegy is, a nők odáig vannak értem, és nekem csak ez számít.

– Jól mondod, bátyám. Nem tiltakozom. Indulhatunk, ha készen álltok – kacsintok Gabrielre és Joe-ra.

– Fenét a türelmetlen formádnak, Charlie! Öregek vagyunk mi már ehhez a tempóhoz, nem igaz, Joe? – nevet Gabriel.

Joe-val egyidősek, és bár jó barátok, ez nem megszokott a mi körünkben. Mármint ez a fajta, rangon aluli barátkozás. Egy angol arisztokrata család tagjai nem szoktak barátkozni egyszerű munkásosztálybeliekkel, de Joe és én szarunk az etikettre és a szabályokra. Mindkettőnket nyomaszt Anglia sznobizmusa, ebben egyformák vagyunk. Apánk minden valószínűséggel szívrohamot kapna, ha tudná, hogy egy egyszerű munkás lakásában szállunk meg egy hírhedt szegénynegyedben. Viszont most nem akarok apámra gondolni, csak női keblekre és tomporokra. Ezek a gyengéim.

Joe

Charlie türelmetlenül vár minket a lépcsőházban. Ugyanolyan akaratos és önfejű, mint kis korában. Megmosolyogtat ez a gyermeki énje. Nem akarom megváratni, valószínűleg reggel óta erre vár.

Pár perc séta, és máris odaérünk a bordélyba. Madame Clotilde széles mosollyal nyitja ki nekünk a nagy, piros, rózsa mintás kaput.

– Drágám! Gabriel! Tudod, hogy hiányoztál már anyucinak? Olyan rég voltál már itt! Mesélj, hogy vagy? Látom, hoztál barátokat is. Joe és Charles? Jól emlékszem? – kérdezi incselkedve madame Clotilde.

Hatvan év körüli, kövér kis asszony, akiről senki nem mondaná meg a piacon vagy a templomban, hogy egy bordélyház tulajdonosa. Nagyon kedvelem, sokkal okosabb és bölcsebb, mint azt az ember elsőre gondolná. Szegény családban nőtt fel, az anyja és a nagyanyja is kurtizán volt, és az egyetlen kiút a nyomorból neki is a prostitúció maradt. Többre vitte, mint gondolta, hiszen harmincéves korára már nem kellett árulnia a testét az utcán, mert lett egy saját bordélya, ahol sok más madame-mal ellentétben jól tartotta, becsülte, és szerette a „fogadott lányainak” nevezett szajhákat.

Fiatal, szerencsétlen sorsú lányok voltak mind, akik nem sok jót kaptak az élettől, sokszor nem is tudtam ettől elvonatkoztatni, és itt-tartózkodásaim során általában csak kártyáztam Gabriellel, és hétköznapi dolgokról beszélgettem a lányokkal. Jobban kedveltem őket, mint az arisztokrata lányokat, akiket ismertem. Nem voltak olyan mesterkéltek és számítók, mint a legtöbb nemeslány. Egyszerűek voltak, és bár egyikkel sem folytattam világmegváltó társalgásokat, mégis mindig kellemes hangulatban telt az idő velük. Sokszor meséltek az életükről és az álmaikról. Ilyenkor madame Clotilde rendre elhallgattatta őket, mondván, ne untassák a fiatalembereket a nyomorúságos életükkel. A lányok ezt nem vették sértésnek, tudták, hogy valószínűleg senki sem fog olyan jól bánni velük az életben, mint szeretett madame-juk.

Charlie eltűnt egy csontsovány, szőke lánnyal, én pedig végre kettesben maradok Gabriellel. A kártyaasztalnál foglalunk helyet szokás szerint, és egy sörrel magunk előtt várjuk a marhával töltött pitét, amit rendeltünk.

– Hogy vagy, Joe? Nincs valami lányka a láthatáron?

– Hamar a lényegre tértél, barátom – nevetek fel.

– Azt látom, hogy a munkának élsz, és kissé magadba fordultál mostanában – nyögi ki aggódva Gabriel.

– Túl sokat aggódsz, nincs nekem semmi bajom. Most is itt ülök veled és szórakozom. Ez nem elég?

– Félreérted, Joe. Mindegy. Ne is foglalkozz egy félnótás aggodalmaival!

A rangom miatt soha nem gondoltam volna, hogy egyszer ilyen jó barátok leszünk Gabriellel. Mára már a legjobb barátom, ezt bátran kijelenthetem. Alacsony, vörös, jó kiállású munkásgyerek, akivel ha nem találkozom a seregben, akkor valószínűleg soha máskor. Az én világomban a kastélyban szolgálókkal is alig találkozik egy arisztokrata, hiszen szigorú szabályok szerint élnek még a beosztottjaink is. Minél inkább a ranglétra alján áll egy szolgáló, annál kevesebb esélye van arra, hogy találkozik napközben a nemesi család tagjaival. Az helyes, ha láthatatlan marad, és csak a munkájára koncentrál úgy, hogy észre se veszi senki.

Mi erre magasról tettünk Charlie-val. Szerettünk a környékbeli parasztgyerekekkel játszani, és imádtuk Stewartot, az inasunkat, aki (természetesen csak akkor, ha nem látta anyánk és apánk) érdekes történeteket mesélt az életéről. Nálunk a kastélyban minden beosztott tudta, hol a helye, de azzal is tisztában voltak, hogy Charlie és én nem tartjuk ezeket a formaságokat, szüleink nagy bánatára. Apám egy fokkal haladóbb szellemű volt anyámnál, de ez a fajta viselkedés még neki is megbotránkoztató volt. Én, ha csak tehettem, mindig rangon alul barátkoztam, ismerkedtem, untattak a nemesek, és képmutatónak találtam kicsinyes problémáikat. Charlie is hasonlóképp volt ezzel, bár neki voltak a rangjának megfelelő barátai is.

– Tudod, Gabriel, néha fognám a mostani életemet, és az első szemetesláda mélyére hajítanám, de nem hagyhatom cserben apámat. Egyedül rám számíthat, Charlie életképtelen, mint látod.

– Mit csinálsz szívesen?

– Imádom a lovakat. A birtokon is én intézem az ellátásukat, ha tehetem. Apám nem érti, miért küldöm el az istállós fiút, és miért én gondozom délutánonként szegény párákat – nevetem el magam.

– Megnézném az öreg Penwoodot, amikor közlöd vele, hogy innentől inkább az istállóban folytatnád a pályafutásodat – vihog Gabriel.

– Pedig jobban vágyom egy egyszerű életre a mostani helyett. Egy kis vidéki ház gyerekekkel, egy feleséggel, és ennyi. Nem vágyom többre. Nem vágyom arra a képmutató grófi életre, amit apám is él.

– Megértelek, barátom, de gondolj arra, hogy neked legalább van választásod! Egy szegény parasztembernek nincs.

– Bárcsak lenne választásom, Gabriel, bárcsak lenne!

Nem folytatom a mondanivalómat, mert meglátom Charlie vigyorgó képét, amint kivörösödve sétál le a magas csigalépcső tetejéről. Nemrég ment fel szobára a szőke lánnyal, nem értem, mit keres már itt. Kiölti a nyelvét rám, amikor elsétál mellettem. Mint a gyerekek. Egészen a sörcsapig megy, kér még egy sört, és szinte futva megy vissza a szobába, ahol, gondolom, már várja a vézna lány.

– Szeretnék ilyen gondtalan lenni, mint az öcsém – tűnődöm.

– Honnan tudod, hogy neki nincsenek gondjai?

– Úgy néz ki, mint akinek vannak?

– Nem tudhatod. Volt egy bajtársam, akit sose láttam bánatosnak, állandóan vidám volt, jókedvű, mindenkit megnevettetett, mindenki panaszáradatát ő hallgatta meg, és soha nem volt egy rossz szava se senkire. Egyik nap a felesége arra ment haza, hogy felkötötte magát a konyhában. Egy üzenetet hagyott csak egy papírfecnin: Egy megtört lélek voltam. Az egész családja összetört. Senki sem tudta, hogy problémái voltak.

– Hát, barátom, te aztán tudod, hogy szórakoztasd a vendégedet. Így akarsz felvidítani?

– Én csak azt szeretném, hogy figyelj jobban Charlie-ra. Ne bántsd mindig! Nem is tudod, hogy a szavaid milyen hatással vannak az öcsédre.

– Ezt hogy érted?

– Tudom, hogy Charlie nehéz eset, de a vak is látja, hogy szeret téged, felnéz rád, és meg akar felelni neked. Ezt sose felejtsd!

Meglepnek Gabriel szavai. Nem gondoltam volna, hogy mások így látják kívülről a kapcsolatomat a testvéremmel. Tényleg ennyire nagy elvárásaim lennének Charlie-val szemben? Lehet, hogy túl kemény vagyok vele, és észre sem veszem, hogy ezzel lelki sebeket okozok neki? Jó, azért ez kicsit túlzás. Még Gabrieltől is. Próbálok a kártyázásra összpontosítani, de nem hagynak nyugodni barátom szavai.

Nagyjából fél óra telik el, mire újra megpillantom Charlie-t. Széles mosollyal az arcán veti le magát Gabriel és közém egy székre.

– Ez a kislány jól lefárasztott. Olyan fürge, mint egy…

– Jó, Charlie, nem érdekel, elhiheted – szakítom félbe. Elkapom Gabriel szánakozó pillantását, amit diszkréten igyekszik felém irányítani. Eszembe jut a történet, amit nemrég mesélt. Elszorul a szívem, és a torkomba kúszik egy láthatatlan gombóc. Charlie-t természetesen nem hatja meg a megjegyzésem. Legalábbis nem látszik rajta. De lehet, hogy ez csak egy álca, és valójában igenis megbántottam.

– Vékony volt nagyon, ugye nem törted össze? – vigyorgok, próbálom oldani a feszültséget. Felcsillan a szeme, olyan, mint kisfiúként, amikor valami csínytevésen törte a fejét.

– Oh, Joe, hiszen ma már betekintést nyerhettél abba, hogy milyen gyengéd szerető vagyok – tört ki a röhögés Charlie-ból.

– Akarok én erről tudni? – fintorodik el Gabriel.

– Rajtakaptam ma Charlie-t egy szolgálólánnyal. Szegény nem tudta befejezni, amit elkezdett.

– Most legalább sikerült, és ez a lány értett is a dolgához.

– Még egy kör? – néz zavartan a kártyapaklira Gabriel. – Beszállsz te is, Charlie? Joe-t már elvertem kétszer.

– Hogyne! Megmutatom, hogyan is csinálják ezt a profik.

Bíborka

Gyűlölöm ezt az állandó esőt. Most járok második alkalommal Angliában, csodálatos ország, de képtelen vagyok megbarátkozni az időjárással. Hiányzik Magyarország. Szeretem, hogy ott minden évszak pont olyan, amilyennek lennie kell. Egy forró nyár után alig várom a hűs őszt, majd a nagy havazást télen, amikor az egész táj fehérbe burkolózik, aztán már könyörög testem a melegért, amelyet végül az enyhe tavasz hoz el mintegy megváltásként. Itt az időjárás szörnyen megvisel.

Egy kávéházban ülök anyukával, és várjuk apámat. Az ő üzleti ügyei miatt utaztunk el otthonról.

– Meddig kell még Londonban maradnunk?

– Nem tudom, apádtól függ. De hiszen imádod Londont, élvezd ki, hogy itt lehetünk! – fedd meg anyuka.

– Az országot imádom, nem a várakozást apára. És jelenleg az időnk nagy részét a várakozás teszi ki. Apa nélkül miért nem mehetünk valahova? Kiránduljunk a környéken!

– Tudod, hogy apád nem szereti, ha nélküle vagyunk távol egy idegen országban.

– Folyékonyan beszélünk angolul, anyuka! Mi bajunk lehetne? Így minden ugyanolyan, mintha Budapesten lennénk.

Szülővárosom Budapest, és sehol máshol nem élnék szívesebben. Nem vagyunk nemesek, de magas életszínvonalat biztosít nekünk apa üzlete. Ruhákat árul és még sok egyéb mást. Budapesten három kereskedése is van, de terjeszkedni szeretne még tovább. Jól élünk, van egy csodaszép nagypolgári lakásunk a város központjában, kilátással a Dunára. Káprázatos látvány fogad ott mindig.

Utazásunk oka az anyagbeszerzés, miközben megfigyeljük a jelenlegi divatot. Ebben szeretünk anyukával segíteni, nem szoktunk unatkozni, de most apám és az angliai üzlettársa útjában lennénk a megbeszéléseken, így inkább kettesben ütjük el az időt.

És hogy ki szerint lennénk az útjukban? Maga az a vörhenyes Mr. Smith mondta ezt, amikor egy hete – Londonba érkezésünkkor – mi is elkísértük apámat a megbeszélésére. Ez eddig soha senkinek nem volt ellenére, de Mr. Smith a következőket mondta: „Hölgyeim, inkább élvezzék ki a London adta szórakozási lehetőségeket, és ne állják el a férfiak útját a kereskedelem rögös útvesztőjében!”

Persze ezt a megjegyzését egy gusztustalan kacsintás követte. Apám nem akart veszekedni, így nem szólt semmit, csak kínosan mosolygott. Mi pedig anyukával tudomásul vettük, hogy nem vagyunk elég méltók egy üzleti megbeszéléshez mindazon oknál fogva, hogy nők vagyunk. Azóta eltelt egy hét, és minduntalan olvasással, teázással meg a Temze partján megtett sétával töltjük napjainkat. Örülnöm kellene, hiszen sok magyar lánynak ez nem adatik meg, mégis szívesebben foglalkoznék apám üzleti ügyeivel, amik mindig is érdekeltek. Anyukával fogékonyak vagyunk a divatra, és apám szerint az üzlethez is értünk, így mindig örömmel fogadja segítségünket és ötleteinket. Szerintem örül, hogy én sem leszek az az otthonülő háziasszony, ahogy anyám sem az. Bennem van a tenni akarás és a munka iránti vágy.

Tizennyolc éves vagyok, sokak szerint már vénlány, hiszen egyetlen dolgom mindössze az lenne, hogy valakinek a felesége legyek végre. Örülök, hogy apám ennél értelmesebb, és nem várja el, hogy akaratom ellenére kössek házasságot a család vagyonának gyarapítása miatt. Szeretné, ha szerelemből házasodnék, ahogy ő is anyukával. Ezért sincs ellenére, hogy elkísérem üzleti útjaira, és bejárom vele a világot. Nagyon szerencsés vagyok, mindig hálát adok szüleimért a jóistennek, bár nem vagyok túl vallásos.

Szinte alig észrevehetően meglengetem hosszú, krémszínű brokátszoknyám, hogy lehűtsem kicsit magam. Egy pillanatra kilátszódhatott a csontfehér harisnyám, mivel egy fiatal, jól öltözött úr egy mosolyt küld felém. Visszamosolygok, miközben zavartan a kalapomhoz érintem a kezem. Anyuka rosszallóan néz rám:

– Nem tudnál végre úrinőként viselkedni?

– De hát nem vagyok úrinő, anyuka! – kacsintok rá.

– Azt veszem észre. Úgy viselkedsz, mint egy közönséges parasztlány.

– Hiszen csak mosolyogtam.

– Ez azt jelzi a férfiak felé, hogy te egy könnyen kapható préda vagy. Emlékszel még Richárdra? Ha az kiderülne, te egy életre búcsút inthetnél egy előnyös házasságnak. Ezt vésd jól az eszedbe!

– Igen, ezt már olyan sokszor mondtad, hogy ha akarnám, se tudnám elfelejteni.

Richárd egy régi szerelmem. Nem is olyan régi, másfél éve találkoztunk Budapesten, munkáslegény volt akkoriban, tehát „anyagilag egy rendkívül rossz lehetőség”, ahogy anyuka mindig mondta. De az érzéseinknek nem tudtunk parancsolni, és ez bizony szörnyű következményekkel járt…

Gondolataim szélsebesen vágtatnak a múlt borzasztó eseményei között, de szerencsére megérkezik a kávéházba apám, így visszatérhetek a jelenbe.

– Csodás lányom és még csodásabb feleségem! Már hiányoztatok. Az a szörnyű Mr. Smith megkeseríti a mindennapjaim. Egyik nap társulna az üzletembe, a másik nap pedig hirtelen meggondolja magát. Megbízhatatlan egy alak. De ideje más vizekre eveznünk. Arra gondoltam, hogy ellátogathatnánk Skóciába. Semmi üzlet, csak a szórakozás.

– Ez csodás ötlet, apa! Léna volt már Skóciában, és azt mondta, hogy csodásabb helyen még sosem járt.

Léna gyermekkori barátnőm, igazi testvér híján ő az én kishúgom. Mindössze egy évvel fiatalabb, de én mindig húgomnak hívom őt, ő pedig nővéremnek engem.

– És ezt megengedhetjük magunknak, Jenő? – kérdezi aggódva anyuka.

– Tudom, azt mondtam, hogy semmi üzlet, csak szórakozás, de ebben volt egy kis ferdítés részemről, bevallom, drága hölgyeim.

Meg se lepődünk ezen anyukával. Apának minden gondolata az üzlet körül forog még akkor is, ha úgy tűnik, hogy nem.

– És mégis mely része a ferdítés? – kíváncsiskodom.

– Bár Mr. Smith egy nehezen kezelhető alak, a vagyona csodálatra méltó. Van egy vidéki birtoka Skóciában, és a nyárra meghívott minket és még pár urat szerte a világból: üzlettársakat, barátokat. Mind befolyásos emberek. Nagy lehetőség lenne ez nekünk, hiszen egy ideje rendes beszerzők híján nem megy olyan fényesen az üzlet. Skóciában találhatnánk egy gazdag befektetőt a terjeszkedésünkhöz, és talán egy megbízható beszállítót is. Természetesen nem töltenénk ott az egész nyarat, június végén térhetnénk haza Budapestre. Remélhetőleg új üzleti partnerekkel, akiket aztán meghívhatnánk magunkhoz Magyarországra, hogy megnézzék, mibe is fektetnék a pénzüket, és hogy milyen lehetőségeket tudunk nekik biztosítani a cégünkkel.

– Nem tudom, Jenő. Ez túl kockázatosan hangzik. Nem mellesleg Imrét és Magdit egyedül hagytuk Pesten, hogy irányítsák az üzleteket, amíg mi távol vagyunk. Nem lenne ez igazságos velük szemben sem.

Imre apa unokatestvére, aki feleségül vette anyuka húgát, Magdit. Sokat segítenek nekünk az üzletben, ha távoli helyeken járunk, rájuk mindig lehet számítani odahaza.

– Mi lenne, ha én hazautaznék anyukával, te pedig maradnál még egy hónapot? – vetem fel az ötletet.

– Arról szó sem lehet. Nem hagynálak titeket egyedül.

– Itt van velünk Gergely. Ő jó fiú. Segít nekünk a hazaút alatt, és majd Pesten is – mondja anyuka.

Gergely apu beosztottja, fiatal fiú, nálam csak pár évvel lehet idősebb. Egy időben udvarolt nekem, szerelmes is volt belém, melyet több száz szerelmes levele bizonyított, de szegény hamar belátta, hogy ez egy egyoldalú románc.

– Még át kell gondolnom – zárja le a témát apu. – Viszont addig is mit szólnátok egy kis vadászathoz a környéken? Van egy csodálatos erdő innen nem messze. Penwood-erdőnek hívják, és egy angol barátom elhívott minket holnapra egy igazi úri vadászatra.

– Remekül hangzik – lelkesedik anyuka, aki valamilyen meglepő oknál fogva imád vadászni. Jobban, mint apám. Nekem nem a szívem csücske ez az időtöltés, barbár szokásnak tartom, viszont nem akarom megvétózni szüleim tervét, így beleegyezem én is.

– Induljunk, hölgyeim, lassan besötétedik, de előtte még tegyünk egy rövid sétát a Temze partján!

Charlie

Elviselhetetlenül hasogat a fejem. Szörnyen másnapos vagyok. A torkom kiszáradt, folyadékért könyörög, de a víz gondolatára majdnem elhányom magam. Ez egy ördögi körforgás. Az ember tudja, hogy mennyire szenved majd másnap, de a test vágyakozik arra, ami rossz. Joe szerint sokat iszok. Ez igaz, de szükségem van arra az érzésre, amit egy jó kis brandy vagy sör elfogyasztása biztosít nekem. Ilyenkor kellemes köd száll le az elmémre, és a testemet feszítő kellemetlen érzés elenged végre. Szükségem van erre az állapotra, viszont sokszor tényleg többet töltök a poharamba, mint kellene. Ilyenkor szenvedek is utána rendesen. De megéri. Kell nekem ez a bizsergető extázis, amit az alkohol biztosít számomra. Olyan, mint a szex. Függök tőle. Milyen elcseszett vagyok, nem?

Nincs időm azonban sajnáltatni magam, mivel Joe ront be a szobába, és kinyitja a spalettákat az ablakon.

– Mondd csak, fivérem, újabban az a szokásod, hogy rám töröd az ajtókat? Nem félsz, hogy megint egy hölgyikével találsz ágyban?

– Amilyen állapotban tegnap éjjel hazahoztunk téged Gabriellel, nem hinném, hogy bármi egyébre képes lettél volna a hányáson kívül. Jut eszembe, lehánytad az ingemet, úgyhogy kapd be! – mondja tettetett megvetéssel Joe. Elmosolyodik, úgyhogy tudom, hogy nem haragszik rám igazából. – Szedd össze magad, nemsokára indulunk tárgyalni. Megmutatom neked, hogy kell lealkudni egy megtermett angol telivér árát az egekből.

– Most tényleg lovat akarsz vásárolni? Azt hittem, a kastély ügyeit intézzük – háborgok, de igazából magasról teszek rá, hogy mit fogunk ma csinálni, a célom úgyis a túlélés lesz ilyen állapotban. Remélem, nem hányok le senkit.

– Ez is a kastély ügye. Versenyeztetni akarom.

– Mióta akarsz te lovat versenyeztetni?

– Amióta te nők szoknyája alá bújni. Régóta. Csak nem mondtam senkinek.

– Jól van, bátyám. Legyen, ahogy szeretnéd! Csillogtasd meg a tehetségedet az alkudozásban is!

Joe

Nem mondtam még senkinek, de egy ideje tervezem, hogy veszek egy versenylovat, kiképzem, és versenyeken indítom. Hazámban nagy népszerűségnek örvendenek a lóversenyek, és szórakozásképp sokszor részt vettünk már ilyen derbiken, de nem hinném, hogy bárki is gondolta volna, hogy a fogadásokon kívül egyéb mélységben is érdeklődöm ez iránt. Még Gabrielnek se fejtettem ki a tervem. Egészen eddig.

Nemsokára indulunk a kereskedőhöz, akitől meg akarom venni Jockey-t. Hosszú idő után először érzek izgalmat és lelkesedést valami iránt. Úgy tűnik, ez nem ragadt át Charlie-ra, mivel az érdeklődés egy apró szikráját se vélem felfedezni arckifejezésében. Inkább csak undor ül ki az arcára, amit, gondolom, az erős hányinger és szédülés okoz. Így jár, aki nem tud mértéket tartani, és állandóan lerészegedik. Nem tudom sajnálni.

Gabriel elkísér minket a lovardába, bár ő is csak annyira ért a lovakhoz, mint Charlie. Semennyire.

Magamra kapom az alsóruhámat, rá egy inget, nadrágot, majd egy sötétbarna mellényt az öltöny alá. Lehet, hogy a csokornyakkendő már túlzás, de jól akarok kinézni. Végül egy fekete bőrcipőt húzok fel. Tudják, hogy Penwood grófjának vagyok a fia, és ezt a megjelenésemmel is mutatni akarom. Charlie meg is jegyzi, hogy mennyire kicsíptem magam, bár nála megszokott ez a cicoma. Egy igazi szépfiú, de tudja, hogy én csak különleges alkalmakkor erőltetem meg magam. És ez a nap különleges. Végre az enyém lehet Jockey.

Az úton nem sok szót váltunk, Charlie igyekszik életben maradni, Gabriel pedig valahol messze jár a gondolataiban. Amikor a lovardába érünk, szívélyesen üdvözölnek, és rögtön teával kínálnak minket. Nem szeretem az udvariassági köröket, de most kifejezetten jólesnek, és megnyugtatnak. Tudják, hogy van pénzem, de nem akarom, hogy hülyének nézzenek, és rám sózzanak egy hasznavehetetlen kancát. Ezért is akartam, hogy James, a lovászom itt legyen, és segítsen, de el kellett utaznia.

A szokásos bájcsevej után rátérünk az üzletre. Megvizsgálom a lovat, kérdéseket teszek fel. Charlie meg, mint egy élőhalott, áll mellettem, és idióta képet vág. Fogalma sincs arról, mi történik éppen. A háta közepére kívánja ezt a lóvásárt, csak nem akar megbántani, és úgy tesz, mint aki szívesen van itt velem. Hálás vagyok ezért neki.

Másfél órát töltünk a lovardában, mire megkötjük az üzletet. Nem sikerül sokat alkudni, de úgy érzem, így is megérte.

Csodálatos, erős teremtmények a lovak, Jockey pedig különösképpen az. Éjfekete. Atletikus a testfelépítése, ahogy szinte minden angol telivérnek. Feszes az ágyéka, és módfelett izmos marral rendelkezik. Szikár végtagjai vannak, elég lapos a mozgása. Vágtához kiváló.

Megbeszéljük kis kancám elszállíttatását, majd zárásként felszínesen csevegünk az időjárásról, végül útnak indulunk.

Charlie már jobb színben van, meg is éhezik, ezért beülünk egy fogadóba ebédelni. Az egyik kedvencemet, marha hátszínt kérek párolt zöldséggel és egy kis sherryvel. Charlie öklendezik az alkohol szagától, mi pedig együttérzés hiányában jót nevetünk rajta Gabriellel. Kis szaros!

3. FEJEZET

„Egy fehér lepedő, egy vöröslő vérfolt, egy elfojtott, néma sikoly.”

Bíborka

Madárcsicsergésre kelek. Meleg reggelünk van. Angliához képest meglepően meleg és napos. Kicsit jobb is lesz ettől a kedvem. Nem sokat aludtam, egész éjjel forgolódtam, és rémálmok gyötörtek. Egy fehér lepedő, egy vöröslő vérfolt, egy elfojtott, néma sikoly. Csak a szokásos. Nem is álom…

Kinyújtózkodom, felveszem a bíborvörös selyemköntösömet, és lesétálok a konyhába. Apa egyik üzlettársánál szálltunk meg, gyönyörű nagy lakása van a Temze partján. Mintha csak Budapesten lennék, úgy érzem magam, amikor egy csésze kávéval kisétálok a hatalmas erkélyre, és lenézek a sötéten csillogó folyóra. Meglepő, de otthon érzem magam. Emberek, hintók és autók töltik meg a poros utakat. Akárcsak szülővárosomban. A járdákat zöldellő fák övezik, barátságossá téve a városi tájat. De a legszebb mégis a folyó. Vad és megzabolázhatatlan. Amilyen én is lennék szívem szerint…

A Penwood-erdő legalább egy órányi távolságra van Londontól. Mi sem természetesebb, mint hogy késve indulunk. Nem szeretem a pontatlanságot. Anyuka mindig megjegyzi, hogy milyen bonyolult jellem vagyok. Egyszerre vágyom a szabadságra, a szenvedélyre, de eközben szabálykövető és földhöz ragadt vagyok, ennek a kettősségnek köszönhetően pedig nehezen kezelhető.

Újfent a múltba révedek. Eszembe jut Richárd és az az olthatatlan vágy, amit akkor éreztem, amikor először megpillantottam. Apának dolgozott egy időben, majd a történtek után elköltözött jó messzire, valószínűleg Magyarországot is elhagyta már. Néha még hiányzik. Nagyon… De már főként csak magányos éjszakáimon, amikor eszembe jutnak szenvedélyes szeretkezéseink, és olyankor hirtelen kimelegszem a fülledt emlékektől.

Helytelen volt, amit tettem, de szörnyen élveztem. Pedig ez egy tiltott, bűnös kapcsolat volt. Nem voltunk házasok. És már nem vagyok szűz. Értéktelen lettem akkor, ahogy anyuka mondta. Tudtam, hogy ezt nem gondolja komolyan, de sajnos ilyen időket élünk. Egy férfi kedvére szórakozhat a házasság előtt is, míg ha ezt egy nő teszi, az egy közönséges élvhajhász, szajha.

Pedig mi, nők, is vágyunk a szenvedélyre. Az izgalomra. A vad, állatias ölelésekre. Ha ezt bűnnek hívják, hát legyen az! Akkor bűnös vagyok. Nem bántam meg semmit. Csak azt sajnálom, amit ez a vágy okozott. Fájdalmat, szenvedést és halált. És ezeknek az emléke egy egész életen át fog kísérteni, tudom jól. Elalszom, és álmomban újra előjön kísérteni a múlt, jelezvén, hogy nem hagy nekem békét soha. Egy fehér lepedő, egy vöröslő vérfolt, újra és újra…

– Megérkeztünk, Bíborka – kelt fel gyengéden anyuka.

Kinézek az ablakon. Szemet gyönyörködtető látvány fogad. Ez már maga a Penwood-erdő. Apám vadásztársai már várnak minket, talpig az eseményhez öltözve. Következik a szokásos bájcsevej az időjárásról, majd egy kis üzlet. A beszélgetés alatt előkerül a brandy, és az udvarias bájolgást felváltja az obszcén szavakkal tarkított hahotázás.

Anyuka erősen fájlalja a fejét, így a vadászok helyett a hölgyek társaságához csatlakozunk, akik hatalmas, leterített szőnyegekre helyezett székeken ülnek. Untat a társaságuk, felszínes témákról beszélgetnek. Ennél még a vadászat is jobb lenne. Amikor szóba kerül magyarságunk, egy csapásra érdekessé válunk, és hirtelen egzotikus jelenségként kezdenek minket vizslatni az angol nők, mintha egy másik faj lennénk anyukával.

– Milyen nálatok az asszonyok helyzete? Melegek felétek a nyarak? Milyenek a magyar férfiak?

Ez így megy hosszasan, kérdések tömkelegét zúdítják ránk. Az igazat megvallva a sok kérdés cseppet sem zavar, szeretek a társaság középpontjában lenni. Gyenge jellemre vall ez anyuka szerint, de én nem tartom ezt a tulajdonságomat javítandó hibának. Úgy vélem, minden nő szeret tetszeni másoknak, és szereti, ha különlegesnek tartják. Aki mást mond, az hazudik. Van, aki ezt nyíltan bevallja magának, és van, aki titkolja még maga elől is, mert úgy vélekedik erről, mint anyuka, és inkább eltemeti magában ezeket az erkölcstelen érzéseket.

Időközben a hölgyek csacsogása átcsap egy komolyabb témába. Bár a politika untatja őket, de a szüfrazsett mozgalomról mégiscsak van egy-két gondolatuk. A szüfrazsettek fő célja tulajdonképpen az általános választójog kivívása társadalmi osztályoktól függetlenül, nekik mindenki egyenlő. A patriarchátus ellen akarnak fellépni, és ez egy számomra örvendetes kezdeményezés. Ez a mozgalom szerencsére elterjedt már egész Európában és az Egyesült Államokban is. Nemrég hallottam Londonban, hogy a mozgalom egyik, ha nem a leghíresebb alakja, Emmeline Pankhurst történetesen egy angol nő. Két évvel ezelőtt nagy bizakodásra adott okot, hogy maga az angol miniszterelnök ígérte meg, bevezetik a választójogot. Természetesen ebből nem lett semmi.

Emmeline neve is szóba kerül a hölgyeknél:

– Mit várunk egy olyan asszonytól, aki lepaktál a munkáspárttal? Mit gondolt, mi jó sülhet ki abból? Egyébként is feleslegesek ezek a törekvések. Nem jó minden így, ahogy van? A felelősség most a férfiak vállát nyomja, ezek a jelenlegi szabályok nem korlátozzák a jogainkat, inkább védik azokat – okoskodik egy idősebb hölgy. Megigazítja hatalmas, tollas kalapját, és elégedetten dől hátra a székén.

– Szóval te nem gondolod, Victoria, hogy jelenleg elnyomják a nőket? Szerinted minden tökéletes így, ahogy van? A gyermeknemzésen kívül mi más dolga van a nőknek jelenleg? Mi csak ennyire lennénk jók a férfiak szemében? Ágymelegítőnek? Nem lenne jó, ha kedvükre tanulhatnának a nők is az egyetemeken, ha ahhoz lenne kedvük? Vagy ha beleszólhatnának az ország dolgaiba? Tényleg azt gondolod, hogy mi, nők, ezekre nem vagyunk hivatottak? – kel ki magából egy csinos, de sápatag fiatal nő, Elizabeth.

Osztom a véleményét, és fel is szólalnék mellette, ha a Victoriának nevezett asszony fel nem kiáltana magából kikelve.

– Ah! Szóval szerinted megengedettek azok az eszközök, amikhez ezek a felségárulók nyúlnak? Törnek-zúznak, garázdálkodnak az utcákon, ablakokat törnek be.

– Ha egy nőt senki nem hallgat meg, és szavai csak süket fülekre találnak, akkor elkeseredésében sok mindent elkövethet, amit nem akarna, csak hogy végre megértsék, és emberszámba vegyék – vág vissza Elizabeth.

– Badarság! Meg sem érdemlik, hogy meghallgassák őket. Emlékezzetek, a múltban Viktória királynőnk is ellenezte a női választójog bevezetését. Ő pedig elég bölcs asszony volt ahhoz, hogy átlássa nőtársai helyzetét.

– Pontosan, bölcs asszony volt, akárcsak te, Victoria, mégis ellenünk vagytok, ezért is reménytelen a helyzetünk, hiszen még a nők se osztoznak egy emberként a küzdelemben, így pedig halálra ítélt ez a mozgalom.

Annyi mindent mondanék! Érdekel a téma, és mindig figyelemmel kísérem ennek a kezdeményezésnek a menetét, de az anyuka iránti tiszteletből inkább nem osztom meg nézeteim, és nem állok ki Elizabeth mellett. Szüleim is egyetértenek ennek a mozgalomnak az eszméivel, tudják, hogy a nőket is megilletik ugyanazok, de legalábbis hasonló jogok, mint a férfiakat. Ők már egy felvilágosultabb korosztály, de nyíltan nem szívesen osztják meg az ezzel kapcsolatos gondolataikat. Főleg nem egy idegen országban, idegen emberek között.

Én az a jellem vagyok, aki bármikor bátran elmondja és megosztja másokkal a véleményét, de ezt anyuka nem szívleli. Viszont már így is annyi bosszúságot és fájdalmat okoztam neki és apának, hogy nem akarom újfent megbántani, és kellemetlen helyzetbe hozni mások előtt. Volt már ebből sok vitánk. Szüleim szerint sokszor olyanokat mondok társaságban, amit egy magamfajta fiatal lánynak nem kéne. Én ezt nem így gondolom, de tiszteletből igyekszem elnyomni magamban ezeket a törekvéseimet. Legalábbis a szüleim társaságában…

Szerencsére a kényes témát hamar felváltja az időjárásról folytatott diskurzus, ugyanis sötét viharfelhők kezdenek gyülekezni díszes társaságunk felett. Ez aggodalomra ad okot, ezért gyorsan összeszedelőzködünk, és elindulunk járműveink felé, hogy azok biztonságot adó árnyékában várjuk meg a férfiakat.

Hatalmas eső zúdul le a szürke felhők közül, de a férfiak még csak látótávolságban sincsenek. Eltelik húsz perc, mire megpillantjuk az erdőből kifelé szaladó urakat. Nagyon nevetnek valamin. Nehezen vesszük ki a férfialakok közül apát, mivel az autóból kifelé pillantva alig látunk. Senki nem számított ilyen esőzésre. Az erősebbik nemet láthatóan nem hatotta meg az időjárás, hosszasan búcsúzkodnak, mire végre beszállnak a járműveikbe, és útnak indulnak.

Sofőrünk, egy fiatal, vörös hajú legény szólal meg először:

– Az utak egyre járhatatlanabbak. Minden tiszta sár. Nem tudom, hogy tudunk bejutni így a városba.

Mindannyiunkat elönti a félelem. Apán nem látszik, de biztos vagyok benne, hogy most is jár az agya, miközben próbálják kitalálni a sofőrrel, hogy mi legyen a sorsunk. A többiek autói már eltűntek a szemünk elől. Talán ismernek egy másik, járhatóbb útvonalat, amit a mi sofőrünk nem, és ezt elfelejtették a tudtunkra adni indulás előtt.

Egy hatalmas tölgyfa mellett állunk meg, az eső szakadatlanul ömlik.

– Legjobb lesz, ha elhagyjuk a kocsit, és menedéket keresünk. Van erre egy kastély, Penwood grófjáé, el kell jutnunk odáig, itt nem biztonságos. Nagyjából tizenöt perc járásra van, ilyen cudar időben inkább fél óra. De itt nem maradhatunk semmiképp, veszélyes. Lassan be is sötétedik – jelenti ki sofőrünk.

Egyetértünk vele, itt nem maradhatunk. Kiszállunk a kocsiból, kinyitja mindenki az esernyőjét, és útnak indulunk a kastély felé. Pár perc elteltével a csizmám és a vörös szoknyám csipkés alja is tiszta sár. Az esernyő nem sokat véd a csapadéktól, az erős szél azon igyekszik, hogy kicsavarja kezeink közül. Apa két oldalán, összekapaszkodva baktatunk anyukával. Előttünk a sofőr. Bizonyos időközönként hátranéz, és mond pár nyugtató szót. Nem aggódom, az agyam kikapcsolt már jó ideje, és csak gépiesen teszem egyik lábam a másik után. A szoknyámat térdig szinte teljesen beborította a sár, érzem, hogy a csizmám kezd beázni, de nem panaszkodom. Egy cél lebeg a szemem előtt, odaérni a kastélyhoz. Nem szólunk egymáshoz az út alatt, apa néha megsimogatja a hátam mintegy biztatásként, anyuka pedig szigorúan mered maga elé.

Kis idő elteltével a sofőr esernyője használhatatlanná válik, apa átadja a sajátját. Sofőrünk ezt bőszen ellenzi, megnyugtat minket, hogy nincs szüksége az esernyőre, úgyis mindjárt odaérünk.

– Hárman vagyunk három esernyőre, maga pedig esernyő nélkül maradt. Ez nem is kérdés, vegye el! – utasítja apa, ellenvetést nem tűrő hangon. A legény megállás nélkül hálálkodik, látszik, hogy nincs hozzászokva a kedvességhez.

Nem tudom, mennyi idő telik el, mire megpillantjuk a kastélyt. A fenséges látvány hatására sem érzek megkönnyebbülést, az elmém és a testem is eljutott egy olyan szintre, hogy most már úgy érzem, bármeddig tudnék mocskosan, sárosan, teljesen szétázva bandukolni az erdőben.

Feltűnik a távolban egy kocsi. Pár pillanat múlva már le is fékez mellettünk. Két fiatal férfi száll ki, arcukon aggodalommal vegyített kíváncsiság. Szép kis látvány lehetünk…

4. FEJEZET

„Mire vágyik vajon? Mert én megadnék neki mindent…”

HIGHCLERE-KASTÉLY

Joe

A kastélyhoz érve megpillantunk négy alakot, akik az erdő irányából jönnek. Szakad az eső, hárman összekucorodva állnak, középen egy magas férfi, mellette két oldalról belékarolva egy-egy nő. Előttük egy alacsonyabb fiú. Úgy néznek ki, mint akiknek segítségre van szükségük, különben miért is állnának kint a sárban, esőben? Ahogy egyre közelebb érünk hozzájuk, és lefékezünk mellettük, szélsebesen ki is szállunk Charlie-val a kocsiból. Kíváncsiak vagyunk, kik lehetnek a hívatlan vendégek. Látszik rajtuk, hogy messziről gyalogoltak, míg idáig jutottak, csuromvizesek mindannyian, és sáros a ruhájuk.

Ahogy közelebb érünk, köszönünk, és szemügyre vesszük a kis társaságot. Egy magas, negyven év körüli nő áll a vele korban egyidős férfi egyik oldalán, előttük az alacsony fiatal fiú, és végül a magas férfi másik oldalán egy gyönyörű lány. Vagy nő? Vad, már-már kéjes pillantásában teljesen elveszek. Sötét a haja és a szeme, akárcsak nekem. Hosszú, göndör, éjfekete haja vizesen omlik a vállára, egészen le a karcsú derekáig. Pisze orra alatt azonnal megpillantom érzéki, vöröslőn fénylő ajkait. Sötét szeme gyönyörű, egészen mandulaformájú. Elképesztő, milyen hatással van rám. Nem bírom levenni róla a szemem. Egyik válláról lecsúszott bíborvörös szoknyájának csipkés vállrésze, zavartan feljebb húzza. Azt gondolhatja, azért bámulom ennyire, mert kilátszik a csupasz válla. Nem bírok elszakadni vad szemétől. Viszonozza pillantásomat, majd Charlie-ra néz. Én is öcsémre pillantok. Elszorítja szívemet a látvány. Charlie ugyanúgy megbabonázva nézi a lányt, mint én.

Charlie

Jóságos istenem, de csodálatos egy teremtés! Olyan tökéletes teste van, amilyet még sosem láttam. A meztelen válla egy pillanatig csupaszon, és az esőtől nedvesen csillog, majd egy gyors mozdulattal elrejti előlünk. Mindene csuromvíz, és ez hihetetlenül izgató. Mellei szinte kibuggyannak az esőtől merev ruhából, és érzem, ahogy férfiasságom szép lassan megkeményedik. Az istenit! Nem bírok magammal. Sötét haját egy laza mozdulattal hátralöki, szemem automatikusan követi göndör fürtjeit. A szája csókra termett, az egyszer biztos, olyan húsos és vadító. Nem úgy néz Joe-ra, mint egy úri hölgy, inkább, mint egy szajha, és ez szörnyen zavar, nem tudom, miért. Mintha meghallotta volna gondolataimat, hirtelen rám emeli csodás, sötét szemét. Nem bírom tovább, a nadrágomat már szétfeszíti a vágy. Kacér pillantással néz rám is, úgy, ahogy az előbb Joe-ra.

Édes istenem, ki ez a lány? Ruhái alapján jómódú, de nem nemesi származású, büszke tekintettel állja elveszett pillantásomat. Érzem Joe szemét magamon, némán jelzi, hogy viselkedjek. Istenemre mondom, én tényleg próbálom visszafogni feltörő vágyamat, de ha még egy percig ezt a vad szempárt kell néznem, akkor esküszöm, hogy felkapom ezt a lányt, hogy itt és most magamévá tegyem. Nem érdekel se az apja, se az anyja.

Merthogy időközben kiderült, hogy az idősebb férfi az apja, a nő meg az anyja, a fiatal legény meg a sofőrük. Egy vadászatról indultak vissza Londonba, de a nagy eső járhatatlanná tette az erdei utat. Még szerencse, hogy a sofőr emlékezett rá, hogy itt a kastélyunk. Valószínűleg nem ismeri a másik utat, ami Londonba vezet vissza. Ha ismerné, akkor már a város határában lehetnének. Nálam nincs most boldogabb ember a földön, hiszen itt áll ez a csodás lány velem szemben. Elkapja a pillantását, és felnéz az apjára, aki épp Joe-val beszél. Az apja magas, délceg férfi, szintén sötét hajjal. Az anyja is vonzó, csinos nő, fekete haját szigorú kontyba rendezte.