ELSŐ FEJEZET

Minden palack bornak megvan a maga története. Vannak borok, amelyeket nemzedékek óta apáról fiúra öröklődő birtokokon készítenek. A szőlő olykor százéves vagy akár annál is idősebb tőkéken terem. Tőkéken, amelyek túléltek tűzvészt, szárazságot és árvizeket. Vagy amelyeket a földgolyó másik végébe szállítottak, és elültettek olyan helyeken, ahol senki sem gondolta volna, hogy ott iható bort adó szőlő egyáltalán megteremhet.

Amikor Bente Hammar bort ajánlott a borbár vacsoravendégeinek, mindig elmesélte az adott palack történetét. Az Etnától alig egy kőhajításnyira, Szicília meredek lejtőinek vulkanikus talaján, hetvenéves szőlőtőkéken bort termelő borosgazda története teljesen lekötötte az aznap esti első társaság figyelmét. A három fiatal nő kíváncsian várakozva nézett utána, ahogy Bente otthagyta az asztalukat, és visszament a bárpulthoz, hogy odavigye nekik a palack vörösbort, amelynek tüzes íze és kissé földes aromája kiválóan illik majd a fűszervajas hirtelen sütött zöldséghez, amit rendeltek.

Az ilyen pillanatokban, amikor új borokat mutatott be a vendégeknek, amelyek emelték az étkezés ízélményét, és érdekes történeteket mesélhetett, Bente imádta a munkáját a borbárban. Éppen indult volna vissza, amikor megérezte, hogy valaki megfogja a karját, és Ellie rászegeződő kék szemével találta magát szemben.

– Képzeld, megjöttek az új borok, és sikerült rábeszélnem Tomast, hogy zárás után megkóstolhassuk őket.

Bente boldogan elmosolyodott.

– Hogy csináltad?

Az, hogy Tomas megengedi nekik, hogy még azelőtt végigkóstolják az új borokat, hogy ő maga is ellenőrzi őket, túl szép volt, hogy igaz legyen.

– Felhívtam a figyelmét, hogy így már ma este összepárosíthatjuk a borokat a holnapi menü fogásaival. Tudod, többleteladás! – ütögette meg a mutatóujjával a halántékát Ellie.

A Rendezvous egy középszerű étterem volt, igazán kiváló borkínálattal. Bente már majdnem két éve dolgozott itt mint sommelier. Tomas, a tulajdonos szívesen vásárolt jó borokat, mert úgy gondolta, ez imponál a Mariatorget környékén lakó ínyenc közönségnek. Ebben igaza is volt, bár ehhez azért egy jó borlapnál többre lett volna szükség.

Bente visszament az asztalhoz, és a magasra nyúló ablakokon beáradó fényben felmutatta a palackot. Az alacsonyan álló nap aranyló fénybe vonta az asztalt, és az ital mélyvörös színe átsejlett a palack zöld üvegén. A vendégek elismerően bólogattak, mire Bente a világos faasztalra állította az üveget, előhalászta köténye zsebéből a dugóhúzót, pukkanó hanggal kinyitotta a palackot, kitöltötte a bort, és mielőtt mindenkinek töltött, várt, hogy az egyik nő a társaságból megkóstolja.

Visszament a bárpult mögé, és mialatt a háztetők elnyelték a lemenő nap utolsó sugarait az utca túloldalán, nekiállt az előző nap kinyitott borospalackokat rendezgetni a bárpultot alkotó bordázott nyírfapaneleken nyugvó vaskos falapon.

Magával a helyiséggel nem volt semmi probléma: galambszürke falak, világos fabútorok, széles karimájú, alacsonyan függő lámpák szórták lágy fényüket a négyszögletes asztalokra. Tomas nem verte fogához a garast, amikor a berendezésről és az anyagválasztásról volt szó, az étterem valahogy mégis lélektelen volt, a személyzet hiába tett meg mindent, hogy tartsa a magas színvonalat. Lettek volna visszatérő vendégek, de addigra Tomas már megint változtatott valamin, és kipróbált valami újat, mert képtelen volt eldönteni, hogy tulajdonképpen milyen jellegű vendéglőt is akar vinni. Amikor Bentét felvette, a hely borbárként működött, aztán étterem lett, mostanra meg leginkább valami a kettő között. Tomas felületessége az összes változtatásra rányomta a bélyegét. A férfi általában csak bedugta az orrát, hogy megmutassa magát, átszámolta a kasszát, és kiadta az utasításokat. Sosem vett részt igazán a dolgokban, miközben elvárta, hogy minden olajozottan működjön, aminek aztán rossz szervezés, túl kicsi személyzet és nem kielégítő szolgáltatás lett az eredménye.

Ráadásul elárulta, hogy meghirdette eladásra az éttermet, ami után már senki nem tudta szívét-lelkét beleadni a munkába, mert senki nem tudta, mi lesz velük a tulajdonosváltás után. Az egész helyet tulajdonképpen csak a személyzet kreativitása működtette, a mai kínálatban szereplő hirtelen sütött grillzöldség is az ügyes séf ötleteként került az étlapra.

Ma este a változatosság kedvéért a pincérek beosztásával volt gond, így Bente beállt felszolgálni Ellie mellé, és hagyták, hogy a másik pincérnő, egy fiatal egyetemista lány korábban hazamehessen, hogy tanulhasson a vizsgáira.

Amikor a konyha bezárt, és a szakács elment, néhány vendég még maradt, Bente és Ellie pedig a bárpult mögött nekiláttak előkészíteni a borkóstolót. Kicsomagolták a palackokat, elolvasták a címkéket, leírták a borok nevét, évjáratát, és hogy ők maguk mit várnak tőlük.

Amikor végre egyedül maradtak, felhangosították a zenét, átváltottak lágy, svéd popra, és Veronica Maggio zenéjének dallamára elővették a kóstoláshoz használt poharakat. Levették a kötényt, de nem öltöztek át, a környező asztalokon égve hagyták a hosszú viaszgyertyákat.

Hat egyforma pohár állt mindkettőjük előtt. Felsorakoztatták a borokat, és töltöttek a poharakba. Négy vörösbor volt és két fehér. Tomas mindig Bentét kérte meg, hogy írja meg a borok jellemzését, látta, hogy a nő milyen ügyesen és közérthetően tudja bemutatni az italokat. Bente maga is tisztában volt vele, hogy ez az erőssége, nem pedig az, hogy tökéletesen korrekt leírásokat készítsen. Ezt a képességét, hogy közel tudja hozni a borokat az emberekhez, régebben egy tévéműsorban kamatoztathatta, ahol borokat mutatott be a közönségnek. Tomas amúgy imádta a vendégek figyelmét felhívni Bente tévés karrierjére, amitől a nő úgy érezte magát, mint egy cirkuszi majom.

Leültek egymással szemben, és megforgatták az első poharat, hogy levegőztessék a bort.

Két burgundi vörös volt az új borok között, továbbá egy portugál és egy liguriai, Olaszországból. A két fehér az Újvilágból érkezett: egy tölgyfa hordós érlelésű chardonnay Kaliforniából és egy ausztrál sauvignon blanc.

A lámpák lágy fényében az első bor szinte arany színben ragyogott, amikor Bente feltartotta a poharat, hogy megvizsgálja a színét és a tisztaságát.

– Amúgy még nem válaszoltál a meghívásomra.

Ellie nemrég vett egy új házat Huddingében. A képekből ítélve egy idilli, családi házas környéken, amitől Bentének felállt a hátán a szőr. Pontosan el tudta képzelni azt a májusi estét, amikor a házavató bulit tartják: kora nyári este, a begyújtott grillezők és a virágzó orgona illata a levegőben, gyereknevetés hangja visszhangzik a házak között.

Ellie régóta vágyott saját házra, és már nagyon várta a beköltözést. Ilyenkor, az évnek ebben az időszakában ki ne tenné? A tavaszi kerti munkák után ághalmok hevernek az udvarokon, vidám terefere folyik a szomszédokkal a kerítésen át, kávéstermoszok melegítenek a télire kint hagyott rozoga faasztalokon. Valahol gyerekek virslit sütnek. De Bente azóta nem tette be a lábát ilyen környékre, hogy tizenhárom évesen otthagyta a kertvárost, ahol felnőtt. Azóta nem is ismert senkit, aki ilyen helyen lakott, vagy legalábbis nem olyan közelről, hogy kénytelen lett volna meglátogatni. Nem arról volt szó, hogy képtelen lenne odamenni, te jó ég, dehogy, hisz ez csak egy kertváros, és kész. Egyszerűen nem volt kedve hozzá.

Bente elmosolyodott.

– Persze, szívesen megyek!

Ellie kutató pillantást vetett rá.

– Klassz lesz, hidd el.

A két nő akkor ismerkedett meg, amikor Bente elkezdett a Rendezvous-ban dolgozni, és hamar összebarátkoztak. Bente mégis úgy döntött, hogy nem osztja meg gyerekkora minden részletét a barátjával, és Ellie tiszteletben tartotta a döntését, amit Bente nagyra értékelt.

Épp a tölgyfa hordós chardonnay kóstolásának kellős közepén tartottak, olyan szavakat jegyzeteltek le, mint kardamom, barnított vaj és kandírozott alma, amikor Bente telefonja megrezzent, üzenete érkezett. Franciaországi barátnője, Camille írt neki.

Mon chérie! Emlékszel, meséltem, hogy a múlt hónapban részt vettem egy merülésen egy hajóroncsra Bretagne partjainál. Tiszta őrület volt!

Az első üzenetet azonnal követte a folytatás:

Nézd, mit találtunk a tenger fenekén! Igazi kincset! Volt jó pár vacak bor is, de találtunk egy szállítmány igazi minőségi bort, na és a végén ezt: egy kis dobozt, benne egyetlen palack, rajta mintha svéd felirat lenne. Segítenél lefordítani?

Camille imádott búvárkodni, és ő volt az egyik legjobb sommelier, akit Bente ismert. Annyira kifinomult szaglása volt, hogy képes volt az illatuk alapján megkülönböztetni egymástól a szomszédos burgundiai birtokok borait. Még akkor ismerték meg egymást, amikor tizenöt évvel ezelőtt mindketten egy lármás párizsi borbárban töltögették a bort a Montparnasse kerületben. Camille, ahogy Bente is, képzett borszakértő volt, és régóta álmodozott róla, hogy részt vesz egy búvárexpedícióban, amely hajóroncsokon kutat régi borok után. Nagy örömére a francia állam végül engedélyt adott a merülésre egy néhány éve felfedezett roncshoz, amely 1945-ben, közvetlenül a világháború vége előtt futott aknára, és többek között borokat szállított. Bente biztos volt benne, hogy barátnője volt az első az expedíció tagjai közül, aki a vízbe ugrott.

A telefon képernyőjén egy borospalack képe látszott. A palackot lesuvickolták, ragyogóan tiszta volt, bár a sötétzöld üveg kissé homályosnak tűnt. A palack közepén egy kis fémplakett fénylett, amit gondosan letörölgettek. A plakettbe egy nagy fa – egy tölgy – képe volt belevésve, és az ágak között, olyan apró betűkkel, hogy alig látszott, négy szó állt.

Bente gyorsan válaszolt.

Persze, még az étteremben vagyok Ellie-vel. Borokat kóstolunk. Ahogy hazaérek, rögtön ránézek.

Camille válasza sem késett:

Üdv Ellie-nek! Muszáj visszajönnie, hogy az asztalon táncoljon velem!

Bente elmosolyodott. Boldog volt, hogy itt van neki ez a kis csapat. Camille-jal nem szakadt meg a barátságuk, amikor Bente otthagyta Párizst, és Stockholmba költözött, aztán szerepelt a tévében, és a város egyik Michelin-csillagos éttermében dolgozott. A barátnője volt a legfontosabb támasza, amikor a tévés karrierje összeomlott, hatalmas vihar dúlt körülötte, és nyilvánosan megsemmisítették. Két barátnője pedig akkor talált egymásra, amikor Bente egy éve elvitte magával Ellie-t egy párizsi hétvégére.

A borkóstolás után elmosogatták a poharakat, és a kis öltözőben átvették a ruháikat. Villanyt oltottak, beriasztottak és bezártak. Hűvös márciusi este volt, Bente örült, hogy reggel a meleg kabátját vette fel, és az utolsó pillanatban még a sapkát is a zsebébe gyűrte. Felhúzta a gyapjúsapkát, és szorosabbra húzta magán a kabát övét.

Ellie a metróhoz igyekezett, így továbbment a Slussen irányába, Bente pedig átvágott a Mariatorgeten, bement a kapun, és felmászott a lépcsőn a hatalmas lakásba, amely aznap este kongott az ürességtől. A nővére sokáig dolgozott, Agneta, az édesanyja pedig egy barátnőjénél volt. Végre egyedül lehet egy kicsit.

Borzasztóan hiányzott neki a saját lakása, a Párizsra emlékeztető kis fészek a Söderen. Kiadta, a legkedvesebb tárgyait magával vitte a nővéréhez, a többit meg bedobozolva elraktározta. Ez csak ideiglenes megoldás volt addig, amíg összespórol annyi pénzt, hogy visszaköltözhessen. Pillanatnyilag ő is és az édesanyja is parazitaként élősködtek a nővérén, aki a tech-világban ért el hatalmas sikereket, a lakásában pedig bőven jutott hely nekik is.

A bor kissé marta a száját, és a teától alighanem még rosszabb lesz, de akkor is vágyott egy csésze igazán erős Earl Grey-re, benne egy nagy adag mézzel. Vizet forralt, egy nagy kanál teafüvet dobott a csészébe, és mézet kanalazott bele. Megfújta, és óvatosan belekortyolt, a forró ital égette a nyelvét, de a méz jólesett. Felkapta az erkélyajtó mellett egy kampón lógó meleg, kötött kardigánját, kitárta a dupla üvegajtót, és kilépett a míves kovácsoltvas korlátú, nagy, félkör alakú erkélyre, amely a Mariatorgetre nézett. A közelben álló Hotel Rivalból felszállt a vacsorázó vendégek zsongása, a környező utcákon emberek jöttek-mentek, keresztülvágtak a téren, messzebbről pedig ideszűrődött a Hornsgatanon hömpölygő forgalom zúgása.

Letelepedett az egész évben kint álló egyik székre, fogta a telefonját, és szemügyre vette a képet, amelyet Camille átküldött. A sárgaréz plaketten kívül semmi sem díszítette a palackot, a címke nyilván szétfoszlott a vízben, a tenger fenekén.

A plaketten alul az 1944-es évszám állt, a bor évjárata. Bente megpróbált ráközelíteni a tölgyfa ágaira, hogy lássa a feliratot, de a kép túl homályos volt.

Át tudsz küldeni egy élesebb képet?

A következő másodpercben már villant is az élesebb kép a telefon képernyőjén.

Bente belekortyolt a forró teába, és újra ráközelített a tölgyfa koronájára.

Hiányzol, állt két faág között. Aztán meg: A te, majd lefelé, a fatörzs mentén: Dejjéd. Hiányzol. A te Dejjéd.

Átküldte a fordítást Camille-nak, aki azonnal válaszolt.

De furcsa. Lehet, hogy egy üzenet?

Bente elgondolkodva bólintott. Az lehetséges. A telefon újra megrezzent:

A palackot valószínűleg elárverezik a többi borral együtt. Jó lett volna tudni a történetét.

Bente ezzel a legnagyobb mértékig egyet tudott érteni. Visszaírt:

Mit tudtok?

Csak annyit, hogy a hajó közvetlenül a háború vége előtt süllyedt el. A hajónapló szerint a rakomány Bordeaux-ból származik.

Tehát Bordeaux. Franciaország nyugati partja. Bente iszogatta a teát, és közben várta, hogy megérkezzen a következő üzenet. Villództak a pontok a képernyőn.

Nehéz belőni az árat, ha semmit nem tudunk, csak az évjáratot és a földrajzi helyet. Azért kösz a fordítást.

Nincs mit, válaszolta Bente, és egy puszit dobó emodzsival zárta az üzenetét.

Letette a kezéből a telefont, és kinézett a fák koronája felett a térre. Aztán bement a lakásba. Úgy érezte, ihletet kapott, így odament az alaposan telepakolt borhűtőhöz, és előkeresett egy bordeaux-i bort. Semmi drágát, csak az érzés kedvéért. Kinyitotta a palackot, és töltött magának egy pohárral. A maradékot majd felhasználja a holnapi YouTube-videójához. A bordeaux-i téma jó ötlet, már úgyis rég beszélt klasszikus borokról, az utóbbi időben elsősorban a kisebb, modern stílusú borokat készítő borászokra koncentrált.

Az előszobában fogta az édesapja esőkabátját, és felvette, mielőtt visszaült az erkélyre. Mostanra már alaposan lehűlt a levegő.

Újra megvizsgálta a borospalackról készült fényképet, és azon gondolkodott, hogyan kerülhetett az üveg az elsüllyedt hajóroncsra. Hirtelen felötlött benne egy gondolat: de hisz ez remek ötlet lenne egy tévéműsorhoz! Borokról beszélni történelmi összefüggésben, bemutatni egy hajóroncsról származó bort a második világháború idejéből. A következő pillanatban már el is hessegette a gondolatot: az ő tévés pályafutása nem létező dolog. Ő már lejárt lemez.

MÁSODIK FEJEZET

A ráirányuló reflektorok könyörtelen fényében Didrik Holgerssonnak erőt kellett vennie magán, hogy ne hunyorítson a kamerába vagy a közönség felé. Az erős fény miatt nem látta a stúdióban ülő embereket, de bizsergető izgalom töltötte el, ahogy a feléjük forduló arcokra gondolt.

– Köszöntjük önöket a Szakértők legújabb adásának felvételén!

A műsorvezető, Madeleine Hägg (Didrik véleménye szerint Svédország egyik legrátermettebb riportere) meleg szavakkal köszöntötte a nézőket.

– Új nézőink kedvéért engedjék meg, hogy bemutassam szakértőinket, elsőként Didrik Holgersson történészt…

Madeleine sorra bemutatta a szakértői csoport további tagjait és a hét különleges vendégét, egy korábbi oktatásügyi minisztert. Az adás témája az iskola volt. Madeleine először a volt miniszterhez fordult. Didrik fellélegzett, kifújta a levegőt, majd nagyot sóhajtott, hogy pótolja az oxigént. Te jó ég, milyen szoros ez a csokornyakkendő! Szorította a nyakát, és a zakó gyapjúszövete is dörzsölte a bőrét az ingen keresztül.

A Szakértőket csütörtök esténként adták a TV24-en, és Didrik egy társadalomtudós és egy közgazdász kollégával együtt állandó tagja volt a műsor szakértői csapatának. Minden héten más-más témáról beszélgettek, és minden adásnak volt egy meghívott vendége is. A Szakértők mostanra a TV24 legnépszerűbb műsorává nőtte ki magát, és Didrik általában imádta a műsor felvételeit. A stúdióban ülő csapat ezúttal is érdekes vitákba bonyolódott, mindannyian jól ismerték a saját szakterületüket, de aznap Didrik azt kívánta, bárcsak minél hamarabb vége lenne a felvételnek, és mehetne a dolgára.

Az oktatási miniszter befejezte a mondanivalóját, és Madeleine odafordult Didrikhez. A férfi lopott magának pár másodpercet, belekortyolt a poharába, és próbált koncentrálni: felvette a szemkontaktust a műsorvezetővel, meghallgatta a kérdést, és igyekezett elhessegetni a Lovisa körül keringő gondolatait. A légzésére koncentrált: nem kaphat pánikrohamot a közönség előtt!

– Mi a véleményed, Didrik? Igaz, hogy manapság az iskola fontosabb szerepet tölt be a társadalomban, mint régen?

Didrik magában megfogalmazta a választ, történelmi példákat vett sorra, átgondolta, milyen párhuzamok vonhatók, amelyek segítségével a közönség és a tévénézők követni tudják a gondolatmenetét.

Ezután adott egy szellemes feleletet, amire a stúdió közönsége hálás nevetéssel reagált… mindig is az volt az erőssége, hogy rafinált és vicces válaszokat adjon, amelyek közérthetővé teszik a történelmi folyamatokat. Lassacskán fellélegzett.

Imádta a munkáját, és ez is annak a része volt. A gondolatai visszatértek az aznap korábban történt eseményekhez. Lovisa, a felesége megmondta neki, hogy el akarja hagyni. Vajon a munka miatt döntött így? De hisz Didrik nem volt annyit távol! Legalábbis nem többet, mint Lovisa. A nő volt az, aki rengeteget dolgozott az utóbbi időben azon a rangos nemzetközi kutatáson.

A stúdióban felhangzott a taps, mire Didrik visszatért a jelenbe. Madeleine lekerekítette a beszélgetést, és megköszönte a részvételt a vendégeknek. Didrik felpattant, izzadt tenyerét gyorsan a nadrágjába törölte, mielőtt kezet fogott a többiekkel.

A fejében Lovisa szavai visszhangzottak. Kiverte a hideg veríték. Gyorsan el kell tűnnie innen. Az inge a vastag gyapjúzakó alatt kezdett átnedvesedni, úgy érezte, mintha folyna a hátán az izzadság.

Diszkréten odaintegetett a produkció többi résztvevőjének, és készült kislisszolni a teremből. Ma nem muszáj maradnia az udvarias csevejre, döntötte el magában. Megfordult, hogy kimenjen, ám ekkor Madeleine hangját hallotta a háta mögül.

– Didrik, van egy perced?

Megállt és visszafordult. Madeleine már felé tartott.

– Szeretnék beszélni veled arról az új műsorötletről. Kaptál róla egy összefoglalót, ugye? Szerintem nagyon izgalmas! Ugye benne vagy?

– Ööö… igen, azt hiszem. Igen, emlékszem – nézett körül zavartan a férfi. Ebben a pillanatban nem igazán emlékezett rá, mit is ígért.

Madeleine továbbra is kérdő tekintettel nézte.

– Szóval majd jelentkezem ezzel kapcsolatban. Köszönöm a ma esti kellemes beszélgetést – mondta, és ismét hátat fordított a nőnek.

Majd' megfulladt, mintha a csokornyakkendő kötélként szorult volna a nyaka köré. Szorosabbra kötötte volna, mint szokta? Vagy megdagadt a nyaka? Olyan érzés volt, mintha bármelyik pillanatban megfulladhatna. Átrohant a termen, végre kiért a fülledt stúdióból, és feltépte a folyosóra vezető ajtót. Próbált mélyeket lélegezni, de idekint is meleg volt. Te jó isten, az egész TV24 székházban feljebb tekerték a fűtést? Ezek nem hallottak a megemelkedett energiaárakról?

Ez nem működik. Így mondta a felesége, komoly arccal. Komolyan gondolta.

Az egész sokként érte vasárnap este. Igaz, ha belegondolt, a nő már napokkal azelőtt, sőt hetek óta elutasítóan viselkedett, de Didrik tudta, hogy sok dolga van a munkahelyén, biztos volt benne, hogy semmi másról nincs szó. Időnként mindketten nyakig ültek a munkában, ilyenkor előfordult, hogy egyszerűen elkerülték egymást.

Lovisa a kanapén ült, kezében egy bögre teával. A férfi észrevette szórakozott pillantását, ám a nő fel se nézett, amikor Didrik belépett a szobába, mintha tudomást sem venne róla. Mintha minden a legnagyobb rendben lenne, a férfi azt javasolta, hogy nézzenek egy krimisorozatot, amit mindketten kedvelnek.

– Én megyek, lefekszem – állt fel a nő.

– Valami baj van? – kérdezte ekkor Didrik.

Lovisa megtorpant, álldogált a kanapé mellett, és nagyot sóhajtott.

– Ez nem működik – mondta.

– Már megint beszéltél anyámmal? – sóhajtott fel Didrik. – Tudom, hogy szerintetek túl sokat szerepelek a tévében, de nemsokára jön egy pár hetes szünet.

Didrik édesanyja és Lovisa megindítóan egyetértettek egy csomó dologban, mindenekelőtt abban, hogy a férfi tévés karrierje a legrosszabb jellemvonása. Túlságosan sok időt elvesz, ráadásul az egyetemi pályafutása rovására megy, amit jelenleg gyakorlatilag teljesen szüneteltetett, és ezt mindkét nő mélységesen helytelenítette.

Amikor Lovisa nem mondott semmit, Didrik folytatta.

– Tudom, hogy sok este nem voltam itthon, de most nyugodtabb időszak jön, már csak pár hét van hátra a Szakértők forgatásából. Ráadásul megbeszéltem egy találkozót egy professzorral az egyetemről, hogy beugornék vendégelőadónak. Már beszéltünk róla, tudod, ő az, aki írta azt a…

– Nem erről van szó. Hanem erről – mutatott a nő a kezével kettőjükre.

– Hogyhogy? Úgy érted… – Didrik még mindig nem értette.

– Rólunk. Kettőnkről van szó – emelte fel a hangját Lovisa, pedig ilyet soha nem szokott. Mintha a férfi hallásával lenne probléma, pedig a nőnek volt problémája azzal, hogy világosan fejezze ki magát. Merthogy Didrik továbbra sem értette. Mit próbál mondani a felesége?

– Szerintem ez nem működik. Úgy érzem, hogy én nem… nem akarom ezt.

– Hogyhogy „nem akarod”? De hisz házasok vagyunk.

– Nem akarok többé a feleséged lenni – bökte ki a nő, és előreesett a válla. Mintha eddig valami hatalmas terhet cipelt volna.

– De… de hiszen szeretlek – motyogta halkan a férfi, maga is hallotta, milyen szánalmasan hangzik. – Miért mondod ezt? – Didrik továbbra is képtelen volt felfogni, amit a felesége mondott. – Úgy érzed, már nem szeretsz, vagy… nem értem.

Lovisa egy szót sem szólt. Csak finoman megcsóválta a fejét, és nem lehetett eldönteni, hogy ez egy megerősítő fejcsóválás volt, hogy nem, már nem szereti, vagy csak a csüggedtség jele. Bármi is volt, a férfi látta a szemében.

– De hát akkor beszéljük meg. Szerinted mi az, ami nem működik?

Lovisa visszarogyott a kanapéra.

– Te meg én. Mi… nem is tudom. Már nincs bennünk semmi közös.

– De itt van ez a… – ült mellé Didrik – ez a gyerek-dolog. Hisz próbálkozunk, hogy gyerekünk legyen.

Lovisa szótlanul bámult rá.

– Az ég szerelmére, de hisz szeretlek! Mi az, amit most te tulajdonképpen a képembe vágsz? – Ezúttal Didrik emelte fel a hangját. Lovisa enyhe döbbenettel meredt rá, nem voltak ilyesmihez szokva. Ritkán emelték fel a hangjukat. A házasságuk mindeddig maga volt a kölcsönös tiszteleten alapuló, kiegyensúlyozott nyugalom.

– Holnap elköltözöm – állt fel a nő, és elindult a hálószoba felé.

Elköltözik? Hova? Mennyi időre? Örökre?

– Gondolkodnom kell – tette még hozzá a nő.

Persze, gondolkodni, azt lehet. Ad neki pár napot, hogy tisztába jöjjön a gondolataival. Persze, minden további nélkül.

– A kanapén alszom – kiáltott ki a hálószobából Lovisa.

– Nem, majd én alszom a kanapén – felelte Didrik halálosan fáradtan.

A másnap reggel borzalmas volt. Lovisa nem akart beszélgetni, távolságtartó volt, némán fogta a bőröndjét, és becsukta maga után az ajtót, ahogy elindult az irodájába a főiskolán. Didrik is bement az irodájába, már maga sem emlékezett, hogy jutott oda, hogy előkészítse a tévéfelvételt. Lovisa egész nap nem jelentkezett, és kedd reggel a férfi már nem bírta tovább. Muszáj volt tudnia.

Mikor jössz haza?

Lehunyta a szemét. Egy minden méltóságot nélkülöző üzenet. Szinte azonnal jelzett a telefonja.

Időre van szükségem.

Didrik gyors léptekkel haladt a folyosón, üdvözölte, aki mellett elhaladt, de nem nézett senki szemébe. Sietett az öltözőbe.

– Didrik! Szia!

A francba! Lefékezett, a reggeli műsor egyik szerkesztője volt az. Egy srác, akivel Didrik néha együtt ebédelt, és akivel normál esetben szívesen beszélgetett volna.

– Próbáltalak elérni a vasárnapi szerepléseddel kapcsolatban.

– Ja, igen, persze! Hívj fel holnap, akkor bent leszek – vigyorgott kényszeredetten Didrik, mielőtt továbbsietett. Ekkor megrezzent a telefonja. Vajon Lovisa az? Lehet, hogy találkozni akar vele? Vagy talán most írta meg, hogy az egész csak egy tévedés volt. Hogy meggondolta magát, nem is tudja, mi ütött belé, van ilyen. Hát persze, hogy működik a dolog kettőjük között. Minden csúcsszuper. Hiszen szeretik egymást!

Hogy is gondolhatott mást?

Tizenhárom év. Tizenhárom éve alkotnak egy párt, abból nyolc éve házasok. Hat éve próbálkoznak a gyerekkel. Didrik úgy érezte, hogy a próbálkozások és a kudarcok még közelebb hozták őket egymáshoz. Hol hibázott?

Igyekezett tovább a TV24 folyosóin az öltözőbe, kinyitotta az ajtót, lerogyott a padra, kioldotta a nyakkendőjét, levette, majd kigombolt néhány gombot az ingén. Lehúzta magáról a zakóját, és mélyeket lélegzett. Az asztalon félliteres palackokban szénsavas ásványvíz állt. Remegő kézzel megragadta az egyiket, lecsavarta a kupakját, és olyan gyorsan kortyolta, hogy a buborékok belementek az orrába, prüszkölve köpködött. Letette az üveget, és nagy levegőt vett.

Elővette a mobilját, és magába roskadt. Csak Elnaztól jött egy üzenet, a műsorgyártó cég gyártásvezetőjétől, akivel kapcsolatban álltak, hogy új műsorötleteket dolgozzanak ki. A nő csak emlékeztetni akarta, hogy este találkozójuk van.

Alig lélegzett fel megkönnyebbülten, amikor újra megrezzent a telefonja. Lovisa, villogott a név a képernyőn.

Nem mert rányomni az üzenetre, nem merte megnyitni.

De mi van, ha a felesége tényleg meggondolta magát? Vagy ha csak valami teljesen hétköznapi üzenet, hogy mondjuk ne felejtse el kitenni a kukát? Felsóhajtott, és rákattintott a buborékra. Ott állt. Feketén-fehéren. Három szó, amelytől az egész világa összeomlott.

El akarok válni.

HARMADIK FEJEZET

A hírnév akkor, tíz évvel ezelőtt nagyon gyorsan jött. Onnan, hogy kéthetente borokat ajánlgat a reggeli műsorban, egy szempillantás alatt eljutott a saját műsorig. Erre Bente nem volt felkészülve.

A hirtelen ráirányuló figyelem váratlan volt, és még ennél is kevésbé volt felkészülve arra a gyűlöletáradatra, amely elárasztotta, ahogy egyre ismertebbé vált. Apró tűszúrásokkal kezdődött itt-ott, rosszindulatú kommentekkel a YouTube-videói alatt, amelyek nézettsége rohamosan nőtt, ahogy elkezdett a tévében szerepelni. Aztán jött néhány gonosz cím a pletykalapokban arról, hogy néz ki a képernyőn, és rosszindulatú kommentek a tévécsatorna Facebook-oldalán. Szerintem a másik borszakértő sokkal jobban csinálja, ez egy gyakori vélemény volt. Természetesen mindig egy férfi borszakértő volt, akit a kommentelők szívesebben néztek volna. De nem vette magára a kritikát, hozzá volt szokva, miután egy férfiak uralta ágazatban dolgozott, és vastag páncélt növesztett maga köré.

Amikor ő és a sztárpék, Henrik Eklund egy pár lettek, a kommentek és újságcikkek hangneme kissé lecsendesedett, mintha a férfi lenne a garancia rá, hogy ő mégiscsak egy valamennyire elviselhető személy lehet.

De a kapcsolatuk véget ért, Bentének kellett eljátszania a bűnbak szerepét egy állítólagos félrelépés miatt, és azután a bizonyos éttermi botrány után – ami egy tévedés volt, egy baleset, mégis Bente egész tévés karrierjének összeomlását okozta – minden tönkrement.

Egy étteremben voltak pár barátnőjével: influenszerekkel és médiaszemélyiségekkel, akikkel időnként összejártak. Az ismertséggel ugyanis új barátok is jártak, egy csapat nő, akikkel együtt ebédeltek, vacsoráztak vagy buliztak. A találkozóik után mindig mindenki remek képeket tett fel a közösségi hálóra, vagány szövegekkel. Vacsora Bente Hammarral, micsoda energiabomba!

Aznap a barátnőivel hosszú estéjük volt. Ettek, ittak, még több ételt rendeltek, és még több palack bort. Kiváló borokat, és a fogyasztásuk végszámlája többre rúgott, mint egy átlagos háromgyerekes család egész havi kosztpénze (ezt az összehasonlítást egy szenzációhajhász pletykaoldal vetette be).

Bente és az egyik barátnő közös műsorának premierjét ünnepelték: egy főzőműsor volt, ahol a másik műsorvezető főzött, Bente pedig borokat ajánlott. A vidám este egy bárban folytatódott, aztán még egy klubba is továbbmentek, ahová valamelyiküknek VIP-belépője volt.

Csak másnap reggel, amikor a Whatsapp-chatben próbálták kibogozni, ki, hol, mennyit fizetett, és kinek mennyivel tartozik, derült ki, hogy az étteremből véletlenül fizetés nélkül jöttek el a nagy kavarodásban, amikor egyikük taxit próbált fogni, ketten egy ismert tévés műsorvezetőt üdvözöltek, Bente meg a női mosdóban volt. Nem rendezték a számlát.

Amikor rájöttek a tévedésre, Bente azonnal megpróbálta elérni az éttermet, de csak délután nyitottak. Hogy túllegyen az egészen, felment az étterem Facebook-oldalára, hogy ott üzenjen nekik. Saját vendéglátós tapasztalatából jól tudta, hogy egy ilyen húzós számla ki nem fizetésének könnyen rendőrségi feljelentés lehet a vége, de mindenekelőtt szégyellte magát. Az ember egész egyszerűen nem csinál ilyet. Abban a biztos tudatban, hogy minden meg fog oldódni, belépett a Facebook-oldalra. Ott azonnal látta, hogy az étteremben már észrevették, mi történt.

Köszi a négy csajnak, akik tegnap este fizetés nélkül távoztak! Éttermünk személyzete keményen dolgozott, hogy kiszolgáljon titeket a háromfogásos menüvel, borral és pezsgővel. Még egy kis borravalót sem hagytatok az asztalon a felszolgálónak. Sajnos az asztal nem előre foglalt volt, így nincs meg a nevetek, de ha találva érzitek magatokat, várjuk a jelentkezéseteket!

Ajaj. Gombóccal a torkában rányomott a bejegyzésre, hogy kommentelje, de aztán eszébe jutott, hogy nem kéne kiadnia a nevét, célszerű inkább privát üzenetet küldeni nekik. Ekkor vette észre a bejegyzésre érkezett reakciók számát.

Ezer. Te jó ég, ezer reagálás érkezett a bejegyzésre! Plusz a kommentek. Száz darab. És ugyanennyi megosztás.

Persze tudta, hogy a közösségi térben bizonyos dolgok egykettőre virálissá válnak – cuki kismacskák vagy önfeledten kacagó kisgyerekek –, de virális éttermi számláról még soha nem hallott. Mialatt emésztette a látottakat, a számok egyre csak kúsztak feljebb, az emberek újra és újra megosztották a bejegyzést.

Bente most már kezdett izzadni.

Gyorsan írt az étteremnek, hogy az ő társaságuk felejtett el véletlenül fizetni, de aztán nem tudta megállni, visszatért a bejegyzéshez és a kommentekhez, hogy lássa, mit írtak az emberek. Úgy a huszadik komment környékén valaki már azonosította is.

Én ott ültem a mellettük levő asztalnál! Játszották az eszüket, hangosan nevetgéltek, csomó mindent rendeltek, csicskáztatták a pincéreket. Az egyiküket felismertem, az a boros csajszi volt a tévéből, Bente Hammar.

Bente visszagondolt rá, hogyan viselkedtek. Mindig ügyelt rá, hogy kedvesen viselkedjen a felszolgálókkal, pont a borravalóval kapcsolatban régebben állást is foglalt, nyilvánosan is elmondta, hogy szerinte a svédek túl kevés borravalót adnak. Persze hibáztak, amikor elfelejtettek fizetni, de hát a felszolgálókkal nem voltak bunkók! Bente mindig gondosan kereste a pincérek tekintetét, és mindig mindent megköszönt, hogy kimutassa, értékeli a munkájukat. Jó, azzal tisztában volt, hogy a többiek közül volt, aki kicsit érzéketlenül viselkedett a személyzettel, de azért udvariatlan egyikük sem volt!

Az előbbi kommentre egy bizonyos Lizette Jansson válaszolt: Micsoda élősködő! Amikor a felszolgálóknak már amúgy is lóg a belük. Lehet, azt hitte, hogy ingyen kajálhat? Amilyen nagy arca van. És Henrik Eklundöt is megcsalta. Az a pasas jobbat érdemel!

Na, elhajították az első követ.

Egy bizonyos Peter is írt: Neem, pfuj, szörnyű az a nő, utálom a tévében is! Annyira beképzelt, naná, hogy fizetés nélkül akarja megúszni a vacsorát!

Bente lejjebb görgetett a kommentekben, és egyenes adásban figyelhette, ahogy rázúdul a digitális gyűlöletcunami. Csak ült ott a képernyő előtt, teljesen tehetetlenül.

Elszabadult a pokol, egyre több komment érkezett, a középkorban ekkorra nem sok maradt volna Bente megkövezett testéből. Mialatt görgetett lefelé, egyszer csak letiltották a kommenteket. Az étterem tulaja valószínűleg megelégelte, hogy a lincselő tömeg elárasztja a Facebook-oldalukat.

Bente a privát üzenetére nem kapott választ, így amikor az étterem kinyitott, odatelefonált, és amilyen bűnbánó hangon csak tudott, elnézést kért, és elmondta, hogy egész egyszerűen megfeledkeztek a számláról. A vonal túlsó végén kimérten válaszolták, hogy ebben az esetben még aznap fáradjanak be, és fizessék ki a fogyasztásukat.

Bente, akár egy kémregény főszereplője, homlokába húzott sapkával, napszemüvegben, felhajtott gallérral ment oda. Kifizette a számlát, és újra elnézést kért. Negyedórával később az étterem törölte a bejegyzést, és Bente fellélegzett, vége az egésznek. De csak hitte.

Aznap este, ahogy a kanapén kedvenc szerzője, Valérie Perrin legújabb regényét olvasva próbálta összeszedni magát – Bente szeretett eredetiben olvasni francia szerzőket, hogy frissen tartsa a franciatudását –, kapott egy üzenetet az egyik barátnőjétől.

Ezt láttad?

Egy linket is küldtek az egyik esti napilap pletykaoldalához.

A tévés műsorvezető óriási kifizetetlen számlát hagyott maga után

A műsorvezető és társasága több ezer koronás összegben fogyasztott ételeket és italokat. Aztán hazamentek… de fizetni elfelejtettek.

– Ez kimeríti a csalás bűnügyi kategóriáját – mondta el lapunknak egy hasonló ügyekben jártas ügyvéd.

Az egész egy szokásos éttermi vacsorával kezdődött. A tévés műsorvezető és társasága asztalt foglalt a népszerű stockholmi étterembe, és este hét óra körül meg is érkeztek a helyszínre.

– Rögtön felismertem! Hisz sokat szerepel a tévében – mondja egy vendég, aki szintén ott volt az étteremben a társaság érkezésekor.

– A csapat eleinte nyugodtan viselkedett, rendeltek egy palack 2009-es Dom Pérignont – mondja a vendég, aki a társaság közelében ült. A különleges évjáratú pezsgőhöz két tucat osztrigát fogyasztottak el, mielőtt megrendelték volna a vacsorát.

– Természetesen az egész étlapunkra büszkék vagyunk, de ez a társaság tényleg a leglátványosabb ételeket választotta ki. Előételnek szarvasgombás bundás kenyeret és posírozott tojást rendeltek, főfogásként homár bifszteket. Mindezt még egy kis Kalix-kaviárral is megkoronázták, a desszertek közül pedig olasz citromsorbetet választottak, és hozzá különleges, érlelt vodkát – meséli Fredrik Larsson, az étterem tulajdonosa.

A számla végösszege 12 326 koronára rúgott, a borravalót nem számítva. A társaság a vacsora végeztével fizetés nélkül távozott.

Illusztrációként ott állt a számla fényképe. Durva vacsoraszámla – szólt a képaláírás.

Annak, hogy Bente kifizette a számlát, már semmi jelentősége nem volt, ez maga volt a katasztrófa.

Ráadásul ott voltak a pletykák az állítólagos hűtlenségéről. Attól, hogy mellesleg kiállt a vendéglátásban dolgozók mellett, a fizetésük emelése és a munkafeltételeik javítása érdekében kampányolt, és beszélt róla, hogy mindenkinek legalább 15 százalék borravalót kellene hagynia éttermi fizetéskor, csak képmutatónak bélyegezték.

Másnap egy „szakértő” – bár nem volt világos, az illető pontosan minek is a szakértője – is nyilatkozott a témában, és elmondta, hogy a hűtlenség és a kleptománia gyakran együtt jár, valamint, hogy az ilyen problémák, ahogy Bente esetében is, gyakran nárcisztikus személyiségre utalnak. Hamarosan minden cikkben megemlítették a nevét, a sztori bejárta az országot.

Persze Bente kihágásáról nem születtek óriási szalagcímek, annyira azért nem volt ismert. De az eset keltette figyelem elég volt ahhoz, hogy a korábban csak lassan szivárgó gyűlölet akadálytalanul áradjon felé.

A cikkek kommentjeiben hazugságok keveredtek a legvadabb találgatásokkal, és Bente rájött, hogy ezeknek az embereknek teljesen mindegy, mi az igazság, azt akarják, hogy ő egy szörnyű ember legyen. Az igazság ebben az összefüggésben teljesen mellékes.

Viszont képtelen volt abbahagyni a kommentek olvasását.

Az édesanyja és a nővére észrevették, milyen hatással van rá ez az egész, és rábeszélték, hogy egy időre vonuljon ki a rivaldafényből. A TV24-nek nem volt kifogása ellene.

Bár az édesanyja és a testvére készek voltak támogatni, Bente inkább kiadta a lakását, összepakolt két bőröndöt, és felszállt a gotlandi kompra Lydia nénihez. A nagynénje volt az egyetlen a családban, akit nem érdekelt, hogy mivel foglalkozik, és aki sosem kérdőjelezte meg Bente tévés ambícióit.

Lydia férje lelépett, még amikor a fiuk, Uno kisbaba volt, és azóta a nagynéni és az unokatestvér sok időt töltött Bente családjánál. Amikor Bente édesapja meghalt, az édesanyja pedig börtönben ült, Lydia nevelte őket. Bente, Agneta, az édesanyja, Hanna, a nővére, valamint Lydia és Uno, az unokatestvér olyanok voltak egymásnak, mint egy kis család.

Lydia és Uno újabban Gotlandon laktak, és az, hogy Bente beköltözhetett a nagynénje sorházi lakásába, a középkori városfal szomszédságába, valamint hogy a rokonai indiai teákkal és házi süteménnyel kényeztették, és aranyomnak szólították, sokat segített rajta.

Bente csaknem fél évet töltött Lydiánál. Továbbra is hetente felvette a borajánlásait, és feltette őket a YouTube csatornájára, annak ellenére, hogy már nem volt valami népszerű. Eleinte még be-becsúszott egy-egy rosszindulatú komment, ám végül már csak a leghűségesebb követői maradtak az oldalon.

Amikor visszatért Stockholmba, beköltözött a nővére hatalmas lakásába a Mariatorgeten. A nővére vagyona leginkább Dagobert bácsi bankfiókjának digitális változatához hasonlított. Hanna ekkor már egy ideje eltartotta korengedménnyel nyugdíjba ment édesanyjukat, és örömmel támogatta Bentét is, hogy fedél legyen a feje felett, amíg a húga sommelier-állások hirdetéseit böngészte. Amikor Bente megkapta a munkát a Rendezvous-ban, a nővére tiltakozása ellenére elkezdett lakbért fizetni.

De az érzelmi támogatást hálásan elfogadta: az, hogy együtt lakhatott az édesanyjával és a nővérével, hogy nap mint nap találkozhatott velük, megerősítette abban a tudatban, hogy nincs egyedül.

Immár három éve tartott önként vállalt szabadságolása a tévéből, és belátta, hogy a tévés világban mostanra már teljesen elfelejtették.

NEGYEDIK FEJEZET

A Camille-tól kapott üzenet hatására Bente elkezdett kutakodni a témában: Bordeaux-ról, a második világháborúról és a hajóroncsokból kiemelt borokról. Aztán nekilátott információt keresni a régió bortermeléséről a háború éveiben. Erről tanult a sommelier-képzés során, de ráfért egy kis ismétlés és elmélyülés a témában.

Fél éjszaka és egész délelőtt ezzel foglalkozott, és mielőtt munkába indult, felvett egy kis videót a bordeaux-i borokról, bemutatta az előző este felbontott vöröset, és hozzácsapott egy fehéret is. A YouTube-videói nem voltak éppen világszínvonalúak, de imádta csinálni őket.

Indulás előtt lezuhanyozott, és közben végig a tenger fenekén talált borospalack járt az eszében. Egyszerűen nem ment ki a fejéből. Sehogy sem tudta elfelejteni. Érezte, hogy van benne valami különleges. A palack történetéből ki lehetne hozni valamit, legalábbis a téma nagyon érdekes. Már alakult is a fejében az ötlet. A bor és az ember kapcsolata a történelem során. Hogyan hatott a háború és az aszály a borra és az azzal foglalkozó emberekre? Könnyed, de informatív szórakoztatás, olyasmi, amitől a nézők okosnak érezhetik magukat, mert ismét tanultak valamit. Jó lenne, ha újra ilyen lelkesen foglalkozhatna valamivel, mint amikor a sommelier-képzés elején teljesen magával ragadta a borok világa. Megrendítő élmény volt. A korábban is ismert ízek és illatok sokkal valóságosabbá váltak azáltal, hogy megértette őket és rájött, hogyan jöttek létre. Megtanulta, mik azok a tulajdonságok, amiket a szőlőfajta, a klíma vagy a talaj határoz meg, és mik azok, amelyek a bor tárolására és érési folyamatára vezethetők vissza.

Átküldött egy rakás kérdést Camille-nak a palackkal kapcsolatban, és a barátnője megígérte, hogy utánanéz. Lehet, hogy teljesen feleslegesen tölti ezzel az idejét, de ha kiderül, hogy a palacknak tényleg érdekes a története, feldobhatja az ötletet egy műsorgyártó cégnek.

Mire kijött a zuhany alól, néhány kérdésére már meg is érkezett a válasz Camille-tól. Többek között listákat kapott, rajtuk azokkal a címekkel, ahová a hajón lévő áruk tartottak. Talált egy svédországi címet Vetlandában. Ezt mindenképpen megvizsgálja majd közelebbről is.

A séta az étteremig nem tartott soká. Szép volt a délután, szinte érezni lehetett a tavaszt a levegőben, amely párásabb volt, mint télen, a szellő a csírázó élet ígéretét hordozta.

Amikor Bente belépett az étterembe, üres volt a helyiség, de a konyha felől edénycsörömpölést hallott. Benézett, és üdvözölte Emilt, a Rendezvous séfjét, majd továbbment az öltözőbe, és átöltözött.

Hamarosan Ellie is csatlakozott hozzá, és mire a két nő visszament az étterembe, megérkezett Tomas is.

– Halló, lányok! Jó kis leírásokat csináltál a borokról tegnap, Bente. Már frissítettem is a borlapot.

Bente biccentett. Amikor Tomas jó kedvében volt, hajlandó volt megdicsérni az embert. Lehet, hogy kissé elhamarkodottan írta le magában ezt a munkahelyet? Amikor megkapta az állást, nagyon örült. Arról volt szó, hogy ő lesz a felelős a borkínálatért, saját költségvetéssel, és az lesz a feladata, hogy gondoskodjon arról, hogy az étterem borválasztéka egészen különleges legyen, mert ő egy olyan ügyes sommelier. Tomas illette ezekkel a szavakkal. Azt is megígérte neki, hogy Bente mint szakértő elutazhat majd Franciaországba, hogy borbirtokokat meglátogatva exkluzív borokat fedezzen fel az étterem számára. De ezekből az utazásokból nem lett semmi. Bente többnyire csak tippeket adott, hogy milyen borokat vásároljanak, és végül mindenben Tomas döntött, mert kézben akarta tartani a kiadásokat: saját költségvetésről szó sem volt. De a főnök kivételével a többi kolléga fantasztikus volt, ez valamennyire egyensúlyozta a dolgot, ráadásul Bentének szüksége volt a munkára.

Tomas felírta az aznap esti menüt a palatáblára, amely az étterem közepén trónolt, minden vendég számára látható helyen. Ha Bente vinné ezt a helyet, radikálisan megváltoztatná az étlapot. Kifinomultabb ételeket tenne rá, amelyek passzolnak a borokhoz. Beruházna olyan speciális bornyitókba, amelyekkel a palack kinyitása nélkül lehet tölteni: csak egy apró lyuk keletkezik a dugón, így a bor ugyanolyan sokáig eltartható, mintha ki sem nyitották volna. Bár ez a költségvetéshez képest csak egészen kis beruházás lett volna, Tomas sajnálta rá a pénzt, ezért aztán pohárban, folyó borként mindig ugyanazokat az állott borokat szolgálták fel.

Lassacskán a többi kolléga is megérkezett, néhányan az előző estéről beszélgettek. Bente ezt a pár percet szerette a legjobban, amikor mindannyian összegyűltek és átbeszélték az előttük álló estét. Még Tomas is át szokta érezni a pillanat komolyságát, és néha egészen lelkesítő tudott lenni.

– Szép munkát végeztetek tegnap este – kezdte a főnök mosolyogva. – A youtuber is – sandított Bentére, akit gyakran hívott megvetően ezen a gúnynéven, bár mindig mosolyogva tette, mintha kedveskedésnek szánná. – Senki sem távozott fizetés nélkül – nevetett fel harsányan, kacsintva. Senki más nem nevetett. A tréfa nem volt különösebben elmés, és Bente már végtelenül unta, hogy állandóan ő a férfi vicceinek céltáblája. Ráadásul Tomas még csak szellemes se volt, és ettől még megalázóbb volt az egész.

Bente kifejezéstelen tekintettel bámult vissza rá. Rezzenéstelen arccal. Nem fogja megadni neki azt az örömöt, hogy lássa, milyen rosszul estek neki a szavai. Azaz nem is maguk a szavak, inkább a kiszolgáltatottság a kollégák előtt, akik ilyenkor kellemetlenül fészkelődtek. Ellie rá szokott szólni Tomasra, de Bente megkérte, hogy ne csinálja, mert az csak olaj a tűzre.

Tomas folytatta az este megtervezését. Ilyenkor el szokta mondani, hogyan osszák fel a munkát, és hogy van-e aznapra valami speciális foglalás.

Nyitás előtt kaptak egy gyors vacsorát, a séf egy croque madame-ot ütött össze nekik. Ez például tökéletes lenne az étlapon, gondolta Bente a ropogós kenyeret rágva. A vacsora alatt szokás szerint vidáman beszélgettek, de így, hogy Tomas is itt volt, nem volt olyan felszabadult a hangulat, mint máskor. A főnök úgy döntött, ma este itt marad egy kicsit „segíteni”.

Hamarosan megérkeztek az első vendégek. Telt az este, a legtöbben csupán egy-egy pohár bort rendeltek, úgyhogy Bente munkája jobbára abból állt, hogy kitöltötte a folyóbort.

– Nahát, Bente, te vagy az? – hallott egy hangot a háta mögül, amikor a bárpultban állva épp a negyedik palackot nyitotta a ház vörösborából.

Bente megfordult. Elnaz volt az, egy gyártásvezető annál a műsorgyártó cégnél, akikkel annak idején Bente is dolgozott.

Olyan volt őt itt látni, mintha a múltja egy része elevenedett volna meg. Elnaz lazán ült a bárszéken, amennyire Bente látta, talpig feketében, ami az elmaradhatatlan Dr. Martens bakanccsal együtt a védjegye volt. Elnaz még akkor sem vette le a bakancsát, amikor egy főzőműsort forgattak egy meleg nyári héten Franciaországban. Bár a fekete pulóvert lecserélte egy vékonyabb pólóra, a nadrágot pedig szoknyára. Feketében, természetesen.

– Szia! – tette le a kezéből Bente a borospalackot. Mindig is kedvelte Elnazt. Nem voltak barátok, de jó viszony volt köztük, és több műsort is készítettek már együtt.

Bente senkivel nem tartotta a kapcsolatot a tévés világból, ezért őszintén megörült Elnaznak. A nő nyitott laptoppal ült a bárpultnál, mellette egy nagy pohár vörösbor.

Elnaz szélesen mosolygott, felállt és megölelte Bentét.

– Még itt is dolgozol? – kérdezte Bente a gépre sandítva.

– Bizony, várok valakit, és el kellett küldenem pár e-mailt.

– Még mindig a Palentónál vagy?

– Aha, de már producer vagyok – mosolygott Elnaz büszkén. Elnaz mindig keményen dolgozott, egy-egy műsor készítése közben a gyártásvezetők hajtottak a legtöbbet, így az előléptetésének már itt volt az ideje.

– Ó, gratulálok! Megérdemelted!

– Köszönöm – felelte nevetve Elnaz. – Szóval most érdekes új ötleteket keresek, szükség lenne valami újdonságra. Most is egy izgalmas ötletet beszélnék meg valakivel, ha az illető méltóztatna felbukkanni – sandított az órájára.

– De izgalmas!

Bente a tarkóján érezte Tomas tekintetét, a férfi a bárpult mögül figyelte. Eszébe jutott a borospalack, de elhessegette az ötletet.

– És te, dolgozol mostanában a tévében? – kérdezte Elnaz.

– Nem. Egyáltalán nem.

Most mondjon valamit mégis arról, hogy lenne egy jó kis ötlete egy tévéműsorra?

– Végre itt van – derült fel Elnaz arca, és odaintegetett valakinek Bente háta mögött.

Bente megfordult, és egy hullámos, sötét hajú férfit pillantott meg kerek szemüveggel, olajzöld ballonkabátban, alatta jól szabott gyapjúzakóval. Azon kapta magát, hogy a pasast bámulja. Didrik Holgersson volt az, a történész a tévéből. A zsongás egy pillanatra elült, minden szem Didrik felé fordult, aki úgy tűnt, semmit nem vesz észre abból, milyen hatással van a környezetére. Üdvözlésképpen feltartotta a kezét Elnaz felé.

A férfi arca kipirult, mintha hideg lenne odakint, és kissé űzöttnek tűnt… valahogy nagyon más volt, mint a tévében. Egyáltalán nem volt olyan élére vasalt, mint a műsorban: az arca borostás volt, a haja enyhén kócos, és volt valami furcsa a tekintetében. Mindenesetre sokkal jóképűbb, mint a tévében, állapította meg Bente.

Didrik országszerte ismert volt, ugyanakkor kezdett feltűnni a tévében, mint Bente, azzal a különbséggel, hogy a férfi egy szempillantás alatt közönségkedvenc lett, és mostanra mindenki megszerette. Köszönhetően a történelmi eseményeket taglaló találó leírásainak, ahogy a régi dolgokat a mai kor történéseihez kötötte, és a képességének, hogy mindenkihez szóljon (azokhoz is, akiket voltaképpen nem is annyira érdekel a történelem) mindenki rögtön a szívébe zárta.

Bente figyelte a férfit, ahogy a vendégek kíváncsi pillantásainak kereszttüzében közeledett: Didrik végighúzta a kezét a haján, megölelte Elnazt, és letelepedett a nő melletti bárszékre.

Bente visszament a bárpult mögé, felvette egy idősebb pár rendelését, akik valami vöröset szerettek volna inni a hamburgerük mellé, amit vacsorára kértek. Kihozott egy palack Napa Valley cabernet sauvignont, kinyitotta, és töltött a vendégeknek, majd visszament a bárpulthoz.

Didrik és Elnaz felé sandított, elkapta Didrik pillantását, és megkérdezte, kér-e valamit inni.

– Ti ismeritek egymást? – kérdezte Elnaz. – Ő itt Bente Hammar, ő pedig Didrik Holgersson.

Bente átnyújtotta a kezét a bárpult fölött.

Didrik kézfogása erőteljes volt, a tenyere jó meleg.

– Bente évekig dolgozott a TV24-nél, borajánlókat készített, és volt egy főzőműsor is, amiben együtt dolgoztunk.

– Igen, nagyon szerettem a borbemutatóidat – mosolygott rá szélesen Didrik.

– Köszönöm, ezt örömmel hallom.

Szóval Didrik tudja, ki ő. Azon töprengett, vajon mennyit tud róla a férfi. Mindenesetre volt benne annyi jó érzés, hogy nem mondott semmit, csak rendelt egy pohár bort. Bente ugyanazt a vöröset hozta neki is, mint Elnaznak, és a nő poharát is újratöltötte. Ebben a pillanatban Tomas lépett oda hozzá.

– Talán nem ártana egy kicsivel kevesebbet cseverészni, és inkább ott újratölteni a poharakat – biccentett a hamburgeres pár felé, akiknek még félig tele volt a poharuk.

– Elnaz egy régi kollégám – mondta Bente mosolyogva, és úgy tett, mintha nem hallotta volna Tomas szúrós megjegyzését.

A férfi rápillantott Didrikre, nyilvánvalóan felismerte, aztán Elnazra nézett, akin megpihent a tekintete.

– Hohó, talán maga is ott volt, amikor elslisszoltak a számla elől? – nevetett fel hangosan, aztán elvonult.

Bente érezte, hogy elvörösödik. Legszívesebben a föld alá süllyedt volna szégyenében. Ráadásul Elnaz előtt, akit annyira tisztel, sőt csodál!

Gyorsan rámosolygott Elnazra és Didrikre.

– Nos… mennem kell, de… örülök, hogy találkoztunk, Elnaz. És magával is… – alig mert Didrikre nézni.

– Én is – mosolygott zavartan Elnaz.

Bente odament a hamburgeres házaspárhoz, megkérdezte őket, hogy mindennel meg vannak-e elégedve, majd odalépett az egyik törzsvendégükhöz (ritka madár volt az ilyen), és kinyitott egy üveg gyümölcsös aromájú pinot noirt, amit a férfi rendelt.

– Bente, mi lassan megyünk – állt fel egy kis idő múlva Elnaz, és integetve próbálta felhívni magukra Bente figyelmét. – Nagyon örülök, hogy találkoztunk!

– Én is örülök – jött elő a bárpult mögül Bente. – Remélem, továbbra is jól alakulnak majd a dolgaid.

Azonban képtelen volt elengedni a tengerből kimentett borosüveg gondolatát… mi van, ha ez a sors keze? Elnaz pont akkor bukkant fel, amikor Bentének támadt egy jó ötlete egy tévéműsorhoz. Mi lenne, ha megemlítené neki, csak, hogy lássa, mit szól hozzá?

A TV24-gyel annak idején abban maradtak, hogy szünetet tart. Talán ez lehet a visszafelé vezető út kezdete.

– Vigyázz magadra! Még egyszer örülök, hogy találkoztunk – hallotta a saját hangját. Úgy látszik, a fejében gondosan megfogalmazott mondatok benne ragadtak. Megölelte Elnazt, odabiccentett Didriknek, és a két vendég egykettőre eltűnt a tavaszi éjszakában.

Már csak néhány óra volt hátra az estéből, amikor Tomas előhúzta a pult alól a kinyitott pinot noir palackot.

– Ez meg mi? – lóbálta meg a palackot, a lámpa felé tartva az üveget. – Ezt ki nyitotta ki?

– Én. Az egyik vendég pinot noirt szeretett volna inni – felelte Bente.

– Egy csomó féle bort kínálunk pohárban.

– Az egyik törzsvendég volt.

Tomas bosszús képet vágott.

– Most dobhatjuk ki a palackot. Nagyszerű ötlet volt, gratulálok! Színtiszta veszteség lesz.

– Tudom, hogy drága bor, de a maradékot még ma este el fogom tudni adni – válaszolta Bente, és igyekezett nyugodt és tárgyilagos maradni. Nem fogja hagyni, hogy Tomas rossz kedve hatással legyen rá.

– De egyik fogáshoz sem illik.

– Persze, hogy nem, amilyen fantáziátlan az étlap – mormogta Bente az orra alatt.

– Mit mondtál?

Bente most már nyíltan a férfira meredt.

– Fantasztikusan illett volna a tatár bifsztekhez, ami Emil ötlete volt.

Bentén kívül másoknak is voltak az étteremben ambícióik, a tehetséges séf gyakran javasolt új fogásokat, melyeket azonban Tomas rendre lesöpört az asztalról, mondván, túl sokba kerülnek.

– Vannak jó boraink, de nem igazítjuk hozzájuk az étlapot, így viszont senki nem rendel palackos bort.

– Szóval szerinted rossz az étlap. Rajta, mondd meg Emilnek! Hogy te milyen kellemes kolléga vagy!

A bárpulthoz közel ülő vendégek meghallották az indulatos szóváltást, és elhallgattak.

– Pontosan tudom, hogy nem Emil állítja össze az étlapot, mindig tiéd az utolsó szó – mondta Bente halkan.

– Naná, hisz én vagyok a tulaj! – sóhajtott fel színpadiasan Tomas. – Látszik, hogy nem tudnál elvezetni egy éttermet.

– Éttermet vezetni lehet, hogy nem tudok, de azt tudom, hogyan kell eladni a jó borokat.

– Hát, ez nem nagyon látszik az eredményeken. Nem igazán megy jobban azóta, hogy felvettelek.

Bente elhatározta, hogy nem hagyja magát.

– De csak mert nem hagyod, hogy azt csináljam, amihez értek. Hogy ételsorokat alakítsak ki, összeillesszem a borokat az ételekkel, egyeztessek a séffel és rálátásom legyen az egészre.

Tomas szúrós szemmel, szótlanul bámulta a nőt.

– Tudod, mit? Ha ez a munkahely nem felel meg neked, arra van az ajtó.

Benténél ebben a pillanatban betelt a pohár. Levette a kötényt, és letette a bárpultra.

– Rendben – mondta, és elindult az öltöző felé.

Ellie utánarohant.

– Mi történik? Csak nem fogsz felmondani? Légyszi, mondd, hogy nem hagysz itt minket!

Bente elővette a szekrényből a holmiját. Felvette az utcai cipőjét, a bentit betette a vászonzsákba, amely egy kampón lógott az öltözőhelyiségben. Lerántotta a fogasról a kabátját.

– Nem tudom. Most mindenesetre muszáj elmennem innen.

Kifelé menet magára húzta a kabátját, aztán elhagyta az éttermet.

Ahogy kilépett az utcára, elővette a telefonját, kiguglizta Elnaz e-mail-címét, megfogalmazta a fejében levő ötletet, és még mielőtt meggondolhatta volna magát, megnyomta a Küldés gombot.

ÖTÖDIK FEJEZET

1944

Az utastársak szaga, a mosdatlan testek, piszkos ruhák, kosz és izzadtság bűze elnehezítette a levegőt a zsúfolt vonatfülkében. De lehet, hogy Sven maga bűzlött leginkább. Mintha a stressz és a félelem attól, hogy valaki leleplezi utazásának valódi célját, a verejtékkel együtt kipárolgott volna a testéből.

Sven azóta nem járt Franciaországban, hogy annak idején kiképezték az Idegenlégió kötelékében, még azelőtt, hogy Franciaország kapitulált, és megszállás alá került volna. A vonatkocsiban rá sem ismert a franciákra: az utasok szótlanul, lehajtott fejjel gubbasztottak, igyekeztek minél kisebbre összehúzni magukat. Csak az a két német katona zajongott harsányan nevetgélve, akik közvetlenül Sven után szálltak fel a vonatra. Ellenőrizték az utasok papírjait, aztán fent maradtak a kocsiban. Egészen Bordeaux-ig jöttek.