A mű eredeti címe

Eiffel

Copyright © Éditions Michel Lafon, 2021, Eiffel

Adapted from the movie “EIFFEL” by Martin Bourboulon, on an original scenario by Caroline Bongrand, adaptation and dialogues by Caroline Bongrand, Thomas Bidegain, Martin Bourboulon, Nathalie Carter and Martin Brossolet.

Published by arrangement with Lester Literary Agency & Associates

Hungarian translation © Kaló Krisztina

© General Press Könyvkiadó, 2022

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

KALÓ KRISZTINA

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 452 691 9

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő HORVÁTH ANNAMÁRIA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

PROLÓGUS
Bordeaux, 1859

A víz jéghideg volt. Úgy érezte, mintha valamivel átlyuggatnák a testét. Ezer apró szúrást érzett a bőre alá hatolni, és mintha kiszorították volna a tüdejéből a levegőt. A dermesztő hideg szinte perzselte. A vonásait eltorzította az arcát, homlokát és száját mardosó forróság. A meglepődéstől kinyitotta a száját, amely azonnal megtelt az iszapos vízzel, sőt nyelt is belőle, mielőtt vissza tudta volna tartani a lélegzetét.

Minden olyan gyorsan történt. Volt ez a jól megtermett munkás, akinek a cipője szélesebb volt, mint a rögtönzött pontonhíd pallója. Aztán a kopott, csúszós, egymáshoz rosszul rögzített deszkák. No, és a pillanatnyi figyelmetlenség, amikor ez a férfi füttyenteni akart a túloldalon, a Garonne túlpartján elhaladó fiatal nő után.

A másodperc töredéke alatt megtörtént a baj.

A munkás lába megcsúszott, ő maga hátratántorodott, és egy elképedt kiáltás, amely szinte örömteli is lehetett volna, majd beszakította a dobhártyájukat.

Óriási riadalom támadt.

– Úristen! Chauvier!

Mindenki megdöbbent. Pedig ha külön-külön megkérdezték volna őket, mindegyikük bevallotta volna, hogy már az építkezés kezdete óta tartott egy ilyen pillanattól. De Pauwels tájékoztatta őket, hogy az állványzat biztonságos, nincs semmi kockázat, és gyerekjáték lesz megépíteni a hidat. Elhitték. Vagy legalábbis megnyugtatta őket. Meg aztán Pauwels jól fizetett. Ő volt az egyik legjobb munkaadó Bordeaux-ban. Voltaképpen még büszkék is voltak arra, hogy ezen az építkezésen dolgozhatnak. Ez a vashíd forradalmi, írták az újságok. A helyiek gyakran megszólították a munkásokat a kávéházban vagy az utcán, hogy az építkezésről kérdezzék őket.

– Meséljetek, hogy halad?

– Mikor adják át a hidat?

Hízelgő volt számukra az érdeklődés; úgy érezték, egy rendkívüli esemény részesei.

Nem beszélve a fiatal, huszonhat éves mérnökről, akinek az irányítása alatt igazi csapattá kovácsolódtak. Fáradságot nem kímélve elsőként érkezett az építési területre, és ő zárta be a bejárati kaput, miután mindenki hazament. Gustave Eiffel tele volt energiával és ötletekkel. A neve alapján porosznak tűnt, de Burgundiából valónak mondta magát. Bár végül is ezzel senki sem törődött. Egy építkezésen nem az számít, ki honnan származik, hanem hogy hogyan dolgozik.

Chauvier keményen dolgozott. Az egyik leglelkesebb munkás volt. Eiffel fel is figyelt rá, és hamar megbízott az ítélőképességében, ösztönös megérzéseiben. Hiszen épp Chauvier volt az, aki az ingatag állványzat miatt figyelmeztette a mérnököt!

– Erről itten beszélni kéne Pauwels úrral. Ő a főnök. Egy kicsivel több fa elég is lenne. Látja?

– Majd beszélek vele – ígérte Eiffel.

De a kérés sajnos elutasításra talált.

– Szó sem lehet róla! – üvöltötte Pauwels, még mielőtt végighallgatta volna a mérnök aggályait.

– De, uram, ha valami baleset történik, azért önt fogják felelősségre vonni.

– Azt már nem! Mindenki a saját biztonságáért felel, drága barátom. Meg aztán az ön feladata felügyelni az építkezésen folyó munkát. Ez az egész már így is elég sokba kerül nekem. Szeretném emlékeztetni, hogy az ön bére a legmagasabb.

Gustave Eiffel dolgavégezetlenül tért vissza az építkezésre, de emiatt senki sem neheztelt rá.

– Legalább megpróbálta, Eiffel úr – mondta Chauvier.

Gustave megveregette Chauvier vállát.

– Nem tudunk mást tenni, kicsit óvatosabbnak kell lennünk. Rendben, Gilles?

– Én olyan könnyű vagyok, mint egy tollpihe – nevetett a munkás.

Mégis Chauvier volt az, aki a szörnyű kiáltás közepette fejjel előre beleesett a vízbe.

Gustave fejében túl gyorsan futott át minden ahhoz, hogy átgondolja, mit tesz. Máskülönben vajon ugrott volna?

A mérnök még a cipőjét se rúgta le, azonnal Chauvier után vetette magát.

A jeges víz egy pillanatra megbénította, de az akarata erősebb volt. Az iszaptól zavaros vízben is meglátta Chauvier süllyedő alakját. Még elképedt szemét is látta, amely rábámult. Az volt a szerencséjük, hogy az évnek ebben a szakában nem volt magas a vízállás. Eiffel pár másodperccel később átkarolta a nálánál kétszer testesebb férfit, és minden erejét összeszedve egy erős rúgással ellökte magát a folyómeder aljáról. Az is nagy szerencse volt, hogy meg tudott kapaszkodni egy deszkában, amely még az építkezés kezdetén esett le az állványzatról.

Egy örökkévalóságnak tűnt, amíg a felszínre ért. Azt mondják, hogy az életünk legutolsó pillanatát megelőző percekben lepereg a szemünk előtt a múlt. De Eiffel nem törődött az emlékekkel. Nem jött még el a számvetés ideje. A felszínre akart érni, mielőtt megfullad.

A tüdejükbe szorult levegő még nagyobb fájdalmat okozott. Olvadt fekete lávára emlékeztetett, amit a két férfi a partra érve felöklendezett.

A munkások odasereglettek, és mindenki azon igyekezett, hogy kisegítsék őket a vízből.

Chauvier a hátára feküdt, és az égre mosolygott.

Eiffel is elheveredett, de az arcát a munkás felé fordította.

– Könnyű, mint egy tollpihe?

Chauvier fájdalmasan felnevetett, majd reszketni kezdett.

– Mindenki tévedhet, Eiffel úr. De az biztos, hogy maga egy igazi hős.

Gustave vállat vont, és lehunyta a szemét. Még sosem volt ennyire édes élni.

1.
Párizs, 1886

– Möszjő Eiffel, az Amerikai Egyesült Államok hősként tekint önre.

Milyen különös hanghordozás! Telt, elnyújtott, hirtelen megszakításokkal. Eiffel sokszor tűnődött azon, hogyan alakulnak ki a különböző kiejtések. Vajon az éghajlattal, esetleg a domborzati viszonyokkal van összefüggésben? Egyes magánhangzók érzékenyebbek lennének a napsütésre, a mássalhangzók pedig az esőre? Az amerikai akcentus vajon az angol, az ír és a holland változatokból adódik össze? Talán. De akkor van-e olyan nyelv, amelyik ezek mindegyikénél korábban létezett? Egy ősi nyelvszerkezet?

Egy vázszerkezet, tűnődik Eiffel, miközben le nem veszi a szemét a telt ajkakról, amelyek ekkora elismeréssel köszöntik.

Már fél évszázada, hogy az életét tartóvázaknak szenteli. Szinte mindenről lemondott – családról, szerelemről, pihenésről – a csontvázak iránti szenvedélye miatt. Természetesen ezek fém combcsontok és acél sípcsontok. A furcsán lepelbe burkolt, óriási, zöld színű női alak, aki itt magasodik az egybegyűltek előtt, nem szintén Eiffel leánya-e? Hiszen neki köszönheti legrejtettebb, legbensőbb vázszerkezetét.

– Valami baj van, Gustave? – súgja oda neki Jean. Úgy nézel, mintha megjelent volna neked a Szent Szűz.

– Szűz… már nem sokáig lesz az…

Eiffel hirtelen visszazökken a gondolataiból a valóságba, és eszébe jut, hol van, kik előtt áll, és miért.

Milligan McLane nagykövet semmit nem vett észre, tovább szónokol azzal a borzalmas akcentusával az álgallérokban feszengő, nagy bajuszos jelenlévőknek, akik egyik lábukról a másikra állnak unalmukban.

– Ön szerényen azt állítja, hogy a Szabadság-szobornak csak a belső szerkezetét alkotta meg. De éppen ez a váz teszi erőssé – most és az elkövetkezőkben.

Néhány öregember Eiffel felé fordul, és csodálattal néznek rá. A legszívesebben rájuk nyújtaná a nyelvét, de megígérte, hogy viselkedni fog. Az üzlettársa kifejezetten megkérte rá.

– Gustave, ez a munkád része.

– Tudod jól, hogy nem érdekelnek a kitüntetések.

– Engem, minket, az Eiffel & Társát viszont igen. Szóval, ha a saját érdekedben nem teszed meg…

– …akkor tedd meg az én kedvemért! – vág közbe a lánya, Claire, aki éppen akkor lépett be az irodába, amikor az apja a csokornyakkendőjével ügyetlenkedett. – Hagyd, apa, hadd segítsek! Még a végén összegyűröd a gallérod.

Gustave Eiffel az építkezéseken érezte otthonosan magát, nem a szalonokban. Mindig is gyűlölte a talpnyalókat, a helyezkedést, a miniszteri dolgozószobákat belengő gyanakvó óvatoskodást és a nagykövetség ablakfülkéiben zajló sugdolózásokat.

De legyen, az üzlettársának igaza van: be kell tartania a játékszabályokat. Különösen, ha imádott lányát ezzel boldoggá teheti.

– Ez a szobor dacol majd minden széllel, minden viharral, és száz év múlva is itt fog állani.

– Remélem is, te idióta! – morogja Eiffel magában, de elég hangosan ahhoz, hogy az üzlettársa oldalba vágja miatta.

A mérnök azonban egyet előrelép, és a nagykövetre mosolyogva hozzáteszi:

– Még tovább is! Sokkal tovább is, mint száz év.

A hozzáértő gyülekezet a torkát köszörülve kuncog, és mindenki azt gondolja, hogy ez az Eiffel nagyon szellemes. Gustave látszólag jóindulattal néz rájuk. Milyen kevéssel beérik!

Kihasználva az alkalmat, hogy Eiffel kilépett a sorból, a nagykövet a nap hőse felé indul, és magasba emeli a kitüntetést.

Eiffel meglepődik, milyen kicsi érem. Az évek során több halom francia, regionális és gyarmati kitüntetést kapott, mind otthon hevernek egymásra dobálva egy fiókban, amelyben a gyerekek nagy örömmel szoktak kutatni böjtközépkor. Ez az újabb aligha fog feltűnni a többi között.

Mindezt ezért… gondolja Eiffel „az ő” szobra felé fordulva. Az övé egyáltalán? Az alakja, a vonásai, a tekintete, a kevélysége mind-mind a szobrász Bartholdi keze munkája. Mostantól fogva minden utas elhalad előtte, aki a New York-i kikötőbe érkezik. Ő lesz az első amerikai, akivel találkoznak. De vajon kinek tulajdonítják majd? A művésznek vagy a mérnöknek? Kettőjük közül ki a művész, az igazi alkotó? Nem abban rejlik-e a művészet, ami rejtve van, ami nincs megmutatva? Az a sok híd, vasúti híd és viadukt, amit az elmúlt harminc évben Gustave épített, vajon műalkotás vagy egyszerű tereptárgy? Nem lenne-e itt az ideje egy olyan építményt, egy vázszerkezetet létrehozni, amely csak önmagában és önmagáért állna? Valamit, ami a tartóvázaknak némi jóvátételt és dicsőséget jelentene.

Egy apró, szúró fájdalom zökkenti ki a gondolataiból. Szándékosan tette volna a nagykövet? Talán észrevette a kitüntetett elkalandozó tekintetét, ezért néhány milliméter mélyen annak jobb mellébe szúrta a jelvénytűt?

Az amerikai úgy tesz, mintha semmit nem venne észre, Eiffel pedig uralkodik az arckifejezésén.

– Az amerikai nép és az általa megfogalmazott értékek nevében az Amerikai Egyesült Államok tiszteletbeli állampolgárává nyilvánítom. God Bless America! Isten áldja Amerikát!

– God Bless America! – visszhangozzák kórusban a jelenlévők.

Hasonló helyzetben egy francia tisztelettel megölelte volna. A nagykövet ellenben magához szorítja Eiffelt, és két csókot nyom az arcára. Gustave ledermed. Német felmenőinek benne csörgedező vére mindig tiltakozik a túlzott közvetlenség ellen. Ezek az amerikaiak fenemód lelkesek. Ráadásul ez a lehelet, jesszusom!

Csak nem békát evett, nagykövet úr?

De persze nem szólt semmit, pedig isten bizony nagyon szeretett volna.

– Az a jenki bűzlött a fokhagymától. Borzalmas volt.

– Látszott az arcodon. Remélem, senki más nem vette észre!

Eiffel végignéz a jelenlévőkön, akik pezsgőkortyolgatás közben cseverésznek.

– Ezek? Ezek vakok és süketek.

Egy öreg akadémikus odasiet Eiffelhez, melegen megrázza a kezét, és valami dicséretet motyog, amit a foghiánya miatt nem lehet érteni.

– De nem némák! – teszi hozzá az üzlettársa, miközben az öregember odébb botladozik zöld hímzéses fekete frakkjában.

– Na jó, ebből elég! – jelenti ki Eiffel, és a ruhatár felé veszi az irányt.

– Gustave, várj!

– Mire várjak? Ezek itt csak csevegnek. Tudod jól, hogy utálok csevegni.

Úgy tűnik, az üzlettársa résen van, mintha attól tartana, hogy Eiffel viselkedése bajt hoz rájuk. Évek óta mindig elsimítja a vele kapcsolatos nézeteltéréseket, és rendbe teszi a dolgokat utána. Nagyon hálátlan feladat, elvégre Gustave a cégtársa, nem a feljebbvalója.

De maga Eiffel ezt észre sem veszi. Barátságuk – merthogy tényleg barátok – ezen a különös függőségen és cinkostársi viszonyon alapul. Mint a vak és a nyomorék.

Ma például Gustave-nak nem lenne szabad ennyire pimasznak lennie. Az üzlettársa fel is hívta erre a figyelmét, amikor a rue du Faubourg-Saint-Honorén az Egyesült Államok nagykövetségének bejáratához vezető lépcsőkön haladtak felfelé. Előkelő társaság lesz. Úgyis mondhatni, jövőbeni szerződő felek.

„Nincs szükségünk újabb szerződésekre.”

„De igen, mindig jól jönnek. Elég nyilvánvaló, hogy nem te bújod a könyvelést, Gustave.”

„Pontosan emiatt lettem a cégtársad. Nekem a számok méreteket jelentenek, nem pedig bizonylatokat.”

Ezzel együtt az üzlettársának igaza van. Ma este befolyásos és tekintélyes polgárok gyűltek egybe az amerikai lobogó alatt. Ilyenkor nem lehet szeszélyeskedni.

– Tudod, hogy mindenki csak a világkiállításról beszél. Három év múlva lesz. Vagy ha úgy tetszik, holnap.

Gustave úgy tesz, mintha nem hallaná, elvesz egy pohár pezsgőt, majd elfintorodik.

– Kóstoltad? Langyos. Komolyan mondom, ezek az amerikaiak!

Az üzlettársa karon ragadja Eiffelt, és kellő határozottsággal a helyiség egyik sarkába tuszkolja egy régi festmény alá, amely az Ontario-tónál fekvő Cape Vincent városát ábrázolja. Egy évszámmal ellátott, kimerevített jelenet, mint a szalonok kísértetalakjai.

Az üzlettársa egy magas férfira mutat, aki éppen háttal áll nekik, és úgy ugrándozik, mintha türelmetlenkedne.

– Az a magas ott a külügyminisztériumból van. Azt mondja, Freycinet azt akarja, hogy Franciaország egy lenyűgöző emlékművel képviseltesse magát 1889-ben.

– Egy emlékmű?

Az üzlettársa látja, hogy végre felkeltette a mérnök érdeklődését, ezért folytatja:

– Igen. Párizs városhatárán, Puteaux-ban akarják felépíteni. Egyébként pedig, hogy el lehessen oda jutni, egy olyan nagyvárosi vasutat is szeretnének építeni, mint amilyen Londonban van. Egy vasutat, ami a Szajna alatt is áthaladna.

Ettől az ötlettől Eiffel azonnal felélénkül.

– Ez jó, ez nagyon jó!

Az üzlettársa úgy érzi, most végre nyeregben van.

– Látod, nem véletlenül jöttünk ide. Fel kell vennünk a kapcsolatot a minisztériummal, hogy mi is benyújthassuk a terveinket.

– A földalattihoz? Igazad van. Tudj meg többet!

– Nem, nem a földalattihoz, Gustave. Az emlékműhöz.

Amikor Gustave megmakacsolja magát, semmi sem térítheti el.

– A földalatti nem újdonság. És már rengetegen pályáznak rá – teszi hozzá az üzlettársa.

– Na, és hol van az a rengeteg ember? – kérdezi Eiffel, miközben a vállára veszi a kabátját.

Az üzlettársának el kell ismernie, hogy nem tudja.

A mérnök elmosolyodik, távolról meghajol, és int annak a néhány vendégnek, akik észreveszik a távozását. Látva, hogy egyesek elindulnak felé, kihátrál a nagykövetség udvarára. Az üzlettársa szorosan a nyomában van. Gustave gondolatai azonban már messze járnak. A földalatti. Jobbat kell építenünk, mint az angolok. Alagutakat, fémszerkezeteket és óriási földigiliszta-járatokat lát maga előtt.

– Mondom, hogy járj utána! Egy emlékműnek semmi haszna. A metró viszont nagyszerű terv. Egy igazi terv.

2.
Bordeaux, 1859

Pauwels nem tudta, mi dühítette fel jobban: Chauvier balesete, Gustave Eiffel meggondolatlansága, vagy az, hogy a szűkmarkúsága miatt majdnem tragédia történt.

Ahogy a parton fekvő két férfi felé közeledett, a munkások utat engedtek neki. Egyszerre tisztelték és undorodtak tőle. Pauwels elvégre még mindig a főnökük volt.

– Az isten szerelmére! Kinek képzeli magát? Nem lett volna szabad utánaugrania!

Eiffel éppen kezdett feltápászkodni, mire Pauwels inkább ösztönösen, mintsem együttérzésből odanyújtotta neki a kezét, hogy talpra segítse.

– Megmondtam, Pauwels úr. Több fával szélesebb állványzatot építenénk, és senki sem esne a vízbe.

A munkások egy emberként bólogattak, de nem mertek megszólalni. Nem tudták, mennyire állhatnak a mérnök mellé.

– Már vagy hússzor megmondtam: van egy költségvetés, amihez tartanom kell magamat.

Az emberek dermedten várták a választ.

Eiffel a munkásokra mutatott, és nyugodt hangon így szólt:

– Nekem pedig minden emberemre szükségem van.

Pauwels megértette, hogy tojáshéjon táncol. Nem akarta magát sarokba szorítani egy zendüléssel. Az aztán tényleg megterhelte volna a költségvetést. És végeredményben ő is felelős volt a történtekért.

Eiffelhez lépett, karon fogta, akár egy szalonban, és olyan hangon folytatta, mint aki szövetkezni akar.

– Nem halt meg az embere – mondta Chauvier-ra mutatva.

A munkás továbbra is csak mosolygott fel az égre, mint akinek a Jóisten épp most adott egy kis haladékot.

Eiffel ezzel nem vitatkozhatott.

– Úgyhogy ne bosszantson tovább ezzel a fahistóriával!

– Ez esetben én magam fogok róla gondoskodni – dörögte Gustave.

– Maga gondoskodik róla? És még miről?

Eiffel egy pillantást sem vetett Pauwelsre. Egy takaróba burkolózott, és sarkon fordult.

– Most meg hová megy?! Először is szárítkozzon meg, az ég szerelmére! Most nem betegedhet meg!

Ha Pauwels látta volna a mérnök arcát, feltüzelt és elszánt mosolyt fedezett volna fel rajta. Eiffel szerette a kihívásokat, és most arra készült, hogy szembenézzen egy következővel. Végül is azzal indult a napja, hogy megmentette egy fuldokló életét. Ehhez képest Bordeaux leggazdagabb emberével szembeszállni gyerekjáték lesz.

– Eiffel, jöjjön vissza! – kiáltotta a tekintélyét vesztett Pauwels. – Könyörgöm, ne csináljon újabb őrültséget!

3.
Párizs, 1886

Eiffel szereti, ha az élete mozgalmas. Nem a szalonok nagyvilági zsongását, és nem is a budoárok pusmogását, hanem a jószándékú és őszinte emberek körüli zsivajt, amikor poharazgatnak és fennhéjázva beszélgetnek. Az építkezések és műhelyek hangulatára emlékezteti. Azokra a férfiakra, akik a szerszámaikkal birkózva belemerülnek a napi feladatukba, akik azzal vannak elfoglalva, hogy a semmiből valami formát alakítsanak ki, akik azon dolgoznak, hogy megvalósítsák, kézzelfoghatóvá tegyék mindazt, amit Gustave elképzelt. A képzelőerőben rejlik minden: ez az az erő, amivel Eiffel messzebbre és másképp lát. És ami csak az ihlet nagy csendjét követő állandó zsivajban működhet, amelyre a mérnök mindig is csodálattal vegyes félelemmel tekintett. Amikor egyedül van a gondolataival, amikor a szikrát keresi, amelyből az első vázlat születik, Gustave fél. Akár egy kisfiú az erdő szélén, aki az éj közeledtével nem tudja, melyik irányból jelenik meg a farkas. Pedig a fenevad sosem jön. Éppen ellenkezőleg: amikor a félelmet már nem tudja szavakba önteni és kézzelfoghatóvá tenni, akkor indul be az alkotó ereje; le kell ereszkednie a rettegés poklának legmélyére, hogy egy új ötlettel felemelkedhessen. És így lett Eiffel & Társából az, ami ma is: a vas géniusza, az acél lírikusa. A vasé és más fémeké, amelyek csak az öntödék, kalapácsok, munkapadok éktelen zajától, a verejtékező izmoktól, a gondterhelt homlokoktól, a minden pillanatban feszült figyelemtől képesek létezni. Megint az öntöde zaja. A számára legkedvesebb hang. Ahol otthon érzi magát.

Ezért van annyira elemében Gustave azokban a kocsmákban, ahol az ember nem hallja a saját szavát. Van valami megnyugtató ezekben a nyüzsgő méhkasokban, ahol az emberek kiabálnak, és ugratják egymást. Az 1870-es vereség óta nagyon megszaporodtak ezek az ivók. Hány elzászi talált menedéket Párizsban a csúcsos sisakos dragonyosok elől? Ők szívesebben szolgálják fel a sörüket a Köztársaság dragonyosainak, mintsem Bismarck katonáinak. Az elzászi húsos káposzta vagy francia lesz, vagy semmilyen.

– Még egy korsóval, Eiffel úr?

– Jöhet! És hozzon még egy tucat osztrigát!

– A vékony húsúból?

– Hát persze!

– Máris hozom.

– Apa, még az első tucatot sem fejezted be.

– Ismersz, mindig egy lépéssel előre gondolkodom.

– És ne egyél olyan mohón, mert félrenyelsz!

– Igenis, anya!

Claire a homlokát ráncolja. Nem szereti, ha az apja így beszél vele. Persze, ő gondoskodik az egész családról, mivel ő a legidősebb lánygyermek. Amióta kilenc éve meghalt az édesanyjuk, ő vezeti a háztartást. De hogy anyának szólítsa, az már több a soknál! Egyáltalán nem vicces sem neki, sem Claire-nek. Ezt Eiffel is érzi, és az osztrigától csupa jódszínű kezét Claire kezére teszi.

– Ne haragudj, szívem! Néha nagyon tapintatlan tudok lenni.

Claire mérge egy pillanat alatt elillan az apja mosolyától. Apa és lánya imádják egymást. „Olyanok, mint a borsó meg a héja”, mondják az Eiffel & Társa folyosóin Levallois-Perret-ben, amikor Claire elmegy ellenőrizni, hogy az apja felvette-e a sálját, vagy uzsonnát visz neki egy kosárban. Gustave az apja, de egyben a példaképe, a bálványa is. Amikor róla beszél, a hangja megtelik szenvedéllyel.

„Te szerelmes vagy, szavamra!” – viccelődnek néha a barátai.

Claire csak megvonja a vállát, nem rökönyödik meg rajtuk.

„Bizonyos értelemben igen. Ő a legfontosabb férfi az életemben. Legalábbis egyelőre.”

Egyébként éppen emiatt akart beszélni vele ma este. Azért javasolt neki találkozót a Brasserie des Bords du Rhin sörözőben, a Boulevard Saint-Germain-en, mert tudja, hogy Gustave ott törzsvendég. Amit ma feltétlenül el szeretne neki mondani, figyelmet és nyitottságot kíván. Ezért jobb, ha az apja a megszokott közegében van.

– Apa, szeretnék veled beszélni valami fontos dologról.

Eiffel gyengéden ránéz, de fejben már máshol jár. Egyik osztrigát nyeli a másik után, éktelen szürcsölő hanggal, amely hajdanán elborzasztotta a feleségét.

„Gustave, olyan vagy, mint egy polip!” – mondta, és szinte kimenekült a helyiségből. Claire megörökölte ezt az ellenszenvet, de ma mindent el kell viselnie. Ez nem az a pillanat, amikor valami sértőt mondhat az apjának.

– Hadd találjam ki! – mondja Eiffel, miközben újabb osztrigát szürcsöl be. – Ott hagyod a jogot a képzőművészetiért?

– Szeretnék férjhez menni.

Claire el sem hiszi, hogy kimondta. Az egész teste beleremeg, de ezt csak ő érzékeli. A nagy zsivaj miatt Gustave nem hallott semmit.

– Tessék?

Claire elvigyorodik, és szótagolva megismétli.

– Sze-ret-nék férj-hez men-ni.

Eiffel közömbösen megvonja a vállát, és belekortyol a korsóba, amelyet a pincér az imént tett le elé.

– Hogyne, persze, egyszer majd veled is megtörténik – mondja a bajuszát törölgetve. – Egyél, vegyél még osztrigát! A benne lévő jód nagyon egészséges. Jó a növekedésre. Mindenre.

– De, apa…

Gustave szándékosan viselkedik így? Néha egy csibész kölyök, aki megérdemelné, hogy jól elfenekeljék. Abban az esetben legalább joggal hívhatná őt anyának.

Claire épp újabb kísérletet tenne, hogy megértesse az apjával a mondandóját, amikor egy árnyalak közeledik feléjük.

Történt ugyanis, hogy Claire elmondta az apja üzlettársának, hogy itt fog ebédelni. Még a bizalmába is fogadta, és szépen megkérte, hogy ne zavarja őket. Ma különösen ne! Az embert mindig a hozzá legközelebb állók árulják el. Tíz éve, hogy a mérnök és az egykori asztalos együtt dolgozik, így hát Jean szinte családtagnak számít. Legalábbis Claire így gondolta.

Sajnos az üzlettárs most nem a kedves fogadott nagybácsi szerepében tetszeleg. Ma ismét az aggódó üzlettárs, aki rá se pillant Claire-re, hanem rögtön iratokat terít szét az asztalon, nem törődve a foltokkal és pecsétekkel.

– Ebédeltél már? – kérdezi Eiffel.

Mielőtt válaszolhatna, Gustave már rendel is:

– Tizenkét első osztályú osztrigát az úrnak! – És kinyit egy újságot, amelyet az üzlettársa a hóna alá dugva tartott. – Írnak valamit az amerikai kitüntetésről? Vannak fényképek?

– Azt hittem, nem érdekelnek a kitüntetések.

– A kitüntetések érdekelnek. A nyilvánosság nem érdekel. Ugye nem éppen te akarsz kötözködni velem?

Míg az apja a Figaro minden egyes oldalát tüzetesen átnézi, Claire érzi, ahogy megfeszülnek az izmai. Az üzlettárs végre észreveszi a fiatal nőt, és eszébe jut, hogy rossz napot választott. A férfi sajnálkozó arcot vág, de Claire le se veszi a tekintetét az apjáról.

– Apa, beszélhetünk végre?

Az apja már nem figyel rá. Az üzlettársa épp most adott át neki egy teli dossziét, és a mérnök egyik lapot a másik után írja alá.

– Sajnálom, Claire – mentegetőzik az üzlettárs zavartan. De tudod…

– Ó, igen, tudom…

Claire ismeri azt az eltéríthetetlen koncentrációt, ami miatt az apja rágja a fülüket. „Élj a pillanatban; merülj el abban, amit éppen csinálsz! Soha ne hagyjátok szétmorzsolódni a figyelmeteket, értitek, gyerekek?”

„Igen, apu…”

Hirtelen Eiffel hevesen az üzlettársa felé löki az egyik dossziét.

– Poulard, ebből még alkudjál! Ezt biztosan nem fizetem ki.

Miután Eiffel aláírt féltucat iratot, visszahuppan a székére, mint egy fáradt sportoló valami nagy erőkifejtés után, majd derűs arccal felhörpinti a korsója felét.

Claire-nek nincs kedve folytatni a küzdelmet. Az apja néha különös érzékkel ront el mindent.

Az üzlettársa kissé zavarban van, tétovázik, hogy elsomfordáljon-e – de most, hogy tönkretette az ünnepi pillanatot, talán gyávaság lenne tőle elmenekülni –, ezért megkérdezi Gustave-ot:

– Nem gondoltad meg magad a világkiállítással kapcsolatban? Tudod, az emlékmű.

Eiffel egy megvető mozdulattal félresöpri a témát.

– Ne kezdd ezt újra! A metró érdekel.

A lánya kezére téve a kezét, hozzáteszi:

– Claire, mondd meg neki, hogy a földalatti modern dolog!

Claire kislányosan nyafogó hangon ismételi, mint egy papagáj:

– Jean, a földalatti modern dolog…

De Eiffelnek fel se tűnik az irónia a lánya hangjában. Épp ellenkezőleg, elégedetten bólogat, és örül, hogy támogatásra talált.

Claire ekkor mozdulatlanná dermed a székén, kacsint egyet az üzlettársra, és hozzáteszi:

– Ugyanakkor egy emlékmű is lehet izgalmas.

Eiffel meglepődik, különösen, hogy az üzlettársa egyből leüti a magas labdát:

– Biztos vagyok benne, hogy az emlékműre kellene szerződést kötnünk. Nagyobb presztízs.

Megint egy szó, ami idegesíti az építészt. Presztízs! Nézzenek oda!

– Magyarázd el nekem, mi értelme van olyan valamit építeni, aminek semmi haszna, és utána le kell bontani!

– Á, hogy csak időleges lenne? – kiált fel Claire meglepetten.

– Húsz évre – morogja az apja. – Mondhatni, egy pillanatra.

Az üzlettársa összeszorítja az állkapcsát, de nem adja fel egy könnyen.

– Emlékszel Koechlin és Nouguier tervére?

Eiffel úgy tesz, mintha az emlékezetében kutatna, pedig pontosan tudja, miről beszél az üzlettársa. Azt a tornyot előnytelennek és jellegtelennek találta, emiatt azonnal letorkollta a tervezőket, és megkérte őket, hogy más ötletekkel álljanak elő.

– Az a távvezeték-torony, amit hónapok óta próbálnak ránk sózni? Remélem, most csak viccelsz!

– Mindenképpen érdemes lenne még egyszer megnézned.

Eiffel megvonja a vállát.

– Egy torony. De egy toronynak semmi haszna.

– Lehet. De messziről látszik.

Erre a megjegyzésre Eiffel elhallgat, és gondolkodóba esik. Claire megragadja a pillanatot, hogy felálljon az asztaltól.

– Magatokra hagylak benneteket.

Gustave gyengéden rámosolyog.

– Biztos vagy benne, kicsim?

– Miben?

– Nem beszélni akartál velem valamiről?

Az apja egy lehetetlen alak. Az lenne a legjobb, ha az anyja feltámadna, és jól ráncba szedné.

– Ne is törődj vele! – mondja csalódottan.

Haragja ellenére megcsókolja az apját, és a férfi parfümjének illata valamennyire enyhíti a rossz kedvét. Még mosolyognia is sikerül, és miközben elsétál a sörrel és húsos káposztával megrakott asztalok között, még visszakiált:

– Majd nemsokára beszélünk, apa.

– Bármikor, kicsim.

Az üzlettárs nézi, ahogy Claire eltűnik a nagy forgóajtón keresztül. Leginkább a férfiakat látja, akik alaposan szemügyre veszik a nő alakját, a komor ruhájában is csinos derekát. Egy közeli asztalnál három férfi még célozgatva mutogat is rá.

– A lányod nagyon megváltozott.

– Tényleg?

– Igazi nő lett.

Erre a megjegyzésre Eiffel felemeli a fejét az osztrigahalomból, és őszinte meglepődés ül ki az arcára.

– Nő? Azt mondod?