Réti László – A parfümőr

Copyright © Réti László

Első megjelenés: 2013

A szerző elérhetősége:

www.retilaszlo.hu

info@retilaszlo.com

Szerkesztette

Réti László (2023)

Borítóterv

Réti László

Elektronikus változat

Réti László

© Parfüm & Toll

ISBN: 978-615-6733-03-0

RÉTI LÁSZLÓ

A PARFÜMŐR

Prológus

A nő letette a kávéscsészét. A harmadik volt aznap – vagy a negyedik.

Pedig még csak negyed tizenegyre járt az idő. Igaz, koffeinmenteset ivott.

Placebót, ahogy szokta mondani. A számítógép képernyője idegesítően vibrált, ezért inkább elfordult, és kinézett az ablakon. A lábát feltette a párkányra, kezét megnyugtatóan pihentette a pocakján. Ötödik hónapos terhes volt, és ez már nemcsak látszott rajta, de kezdte érezni a baba súlyát is. Egyre többször meg kellett állnia, leülni, pihenni, vagy csak felpolcolni a lábát. Mint most is, a várakozás idejére.

Kopogtattak.

– Gyere!

Kivágódott az ajtó, és az osztály egyik nyomozója állt a küszöbön.

Borostás volt, szeme körül karikák virítottak, és ugyanazt az inget viselte, amit a nő előző délután látott rajta. Nem csoda. Éjfélig bent körmölték az elmaradt papírmunkát, aztán meg jött a telefon, és irány a városszéli kis ház.

– Végeztetek a helyszínen? – kérdezte Kárpáti Tekla, a Budapesti Rendőr-főkapitányság őrnagya.

– Igen. Már pakolnak a fiúk. Sajnos a dokira három órát kellett várni.

Tekla megértően bólogatott. Ezen a héten egyetlen olyan rendőrorvos volt csak ügyeletben, akinek elhitte volna, ha azt mondja, ezt az embert nem felakasztották, hanem maga vetett véget az életének. Nem csoda, ha néha késik szerencsétlen.

– Meghoztátok az embert?

A nyomozó kinézett a folyosóra.

– Meg. Hozzuk be?

– Mindjárt. Milyen?

– Mit akarsz tudni?

– Mindent. Az utolsó ügyeletemet töltöm, a doki jövő héttől kiírt betegállományba. Hajnali ötkor berendeltek, azóta itt ülök, és nem tudok semmit.

– Aha – vakarta meg a fejét a kolléga.

– Egyáltalán ő volt az?

– Ő hát. Merő vér volt a ruhája. Mi öltöztettük át, hogy lefoglalhassuk azt, ami rajta volt.

– Eszköz?

– Baszd meg… Kisbalta.

– Jézusom... az áldozat… tényleg?

– Tényleg – bólintott komoran a férfi, és elsápadt. – Tényleg. Szar meló ez.

– És mit mondott? Miért?

– Nem mond semmit az az állat.

– Hogyhogy semmit?

– Tomival hoztuk be, próbáltunk beszélni vele, de egy szót sem szólt.

Csak bámult ki az ablakon.

– Ugye nem…? – kezdte Kárpáti őrnagy óvatosan, de a kollégája leintette.

– Nem. Senki sem bántotta. Hozzá sem akartunk érni, de muszáj volt betenni a kocsiba.

– Értem.

– Nos? Jöhet?

– Persze. Hozzátok be.

A nyomozó kifordult a folyosóra, és odaintett a társának. Betuszkolták az irodába a férfit, és lenyomták az asztal előtt álló székre.

Tekla átcsúsztatott az asztalon egy bilincset.

– Tegyétek rá az enyémet.

A nyomozók kicserélték a karperecet, aztán várakozón pillantottak rá.

– Még valami?

– Nem tudok semmit – mondta a nyomozónő szelíden. – Csak pár szót beszéltünk. Kéne legalább egy jelentés, hogy mi történt…

– Mindjárt elmondom…

– Írásban. Az megmarad, a szó meg elszáll – mosolygott rájuk.

Morózus hangulatban voltak, és Kárpáti őrnagy nem csodálkozott rajta. Egy szemhunyást sem aludtak az éjjel.

– Meglesz. Átküldöm mailben.

A nyomozó az asztalra dobta a férfi irattárcáját, búcsút intett, majd az ajtó felé indult. A nő várakozón nézett a másikra, mire a Tamásnak nevezett kolléga elhúzta a száját, még egyszer szemügyre vette a gubbasztó alakot, és belerúgott a szék lábába. A férfi megrezzent ugyan, de csak bámult maga elé.

– Rohadj meg! – sziszegte a nyomozó. – Az ilyenek miatt találták ki a halálbüntetést.

– Tomi – szólt rá halkan Tekla. – Innentől már az enyém. Menjetek.

Kell az a jelentés.

– Még csak egy tetves szót sem szól ez a vadállat!

– Menjetek!

– Nem jutsz vele semmire. Konok szemétláda…

– Tűnés!

– Jól van, na – morogta, és végre kiment az irodából.

Az őrnagy felkelt, becsukta mögöttük az ajtót, azután megkerülte az íróasztalt, és visszaült a helyére. Egy ideig tanakodott, ne húzza-e inkább közelebb a széket a fickóhoz, hogy ne tornyosuljon közöttük sáncként az íróasztal, de aztán úgy döntött, nem teszi. Nem baj, ha érzi a különbséget.

Bár ahogy elnézte, most még az is komoly feladat lesz, hogy egyáltalán áttörje a hallgatás burkát.

A megbilincselt fogoly láthatóan nem ezen a világon járt éppen.

Negyvenöt év körüli, átlagos férfi volt. Szőrös, vékony, inas karja tehetetlenül lógott ki a piros csíkos póló ujjából. Csuklóján valahogy aránytalanul nagynak tűnt a bilincs. Körömágyában barnásfekete szennyeződés. Nem kellett alaposabban szemügyre venni ahhoz, hogy Kárpáti őrnagy tudja, megalvadt vért lát. A férfin kifakult farmernadrág volt, lábán edzőcipő, melyből valaki kihúzta a fűzőt.

Feljebb kúszott a nő tekintete. Borbélyért kiáltó hajzat, borosta, beesett, mély árkokkal szabdalt arc, sötét karikák a szem alatt. Még ilyen távolságból is érezte az olcsó bor szagát, ami a fogoly minden pórusából áradt.

Magába roskadtan ült, a kezén feszülő bilincsre meredt, de Tekla úgy érezte, a férfi talán nem is látja.

A nyomozónő maga elé húzta a férfi tárcáját, és átpörgette a zsebeket.

Megnézte az igazolványát, és a kezébe akadt egy családi fotó. Évekkel korábban készülhetett. A szemben ülő férfit látta rajta – jól fésülten. Térdén barna hajú kislány, mellette komoly képet vágó nagyfiú, oldalán egy csinos asszony. Egy normális család – az alkohol előtt. A válság előtt.

Elfojtott egy sóhajt, és mindent visszapakolt a tárcába. Felállt, a mosdóhoz ment, és megtöltött egy poharat vízzel. A férfi elé tette az íróasztalra.

– Kér egy pohár vizet?

Nem kapott választ.

– Esetleg egy kávét?

Hagyott neki egy percet, de az semmi jelét nem adta, hogy egyáltalán hallotta volna, amit mondtak neki. A nő vállat vont, és a termoszból megtöltötte a csészéjét. Már mindegy volt, hogy négy vagy öt. Hátradőlt a széken, és bár nem dohányzott, most mégis egy cigarettát tett a szája sarkába. Nem gyújtotta meg. Máskor ebben a helyzetben megtette volna, de most ott volt a baba.

– Egy cigit?

Végre megrezdült a férfi szájának a sarka, kissé feljebb emelte a fejét, most egyenesen a nő szemébe nézett. Az megborzongott a tekintetétől.

Semmi vérfagyasztó nem volt benne – csak szenvedés. Irgalmatlan szenvedés.

Átcsúsztatott egy szálat az asztalon, és mellé lökte a gyufát is. A férfi remegő kézzel elvette a cigarettát, és nagy nehezen rágyújtott. A gyufásdobozt zsebre akarta tenni, de az őrnagy megcsóválta a fejét.

– Dobja csak az asztalra.

– Nem akartam ellopni – szólalt meg rekedten a fogoly. A hangján érződött, hogy hosszú órák óta nem nyitotta ki a száját. A nyelve odatapadhatott a szájpadlásához.

– Tudom – bólintott Tekla, és a fiókba hajította a gyufát. A pohár vízre mutatott: – Nem akar mégis inni?

A férfi némi hezitálás után felemelte a poharat, és lassan megitta az egészet.

– Köszönöm.

– Nincs mit. Ha kér még, szóljon.

A tekintete nem lett tisztább, de most egyenesen a nő szemébe bámult.

– Miért csinálja ezt? – kérdezte végül.

– Mit?

– Normálisan beszél velem.

– Eddig nem szóltak magához normálisan?

– Maga nem zsaru?

– Dehogynem.

– A többiek majdnem megöltek.

– Bántották?

– Nem. Csak a szemükkel.

– Nekem nem ez a dolgom.

– Micsoda?

– Ítélkezni.

– Akkor mi a maga dolga?

– Hogy meghallgassam.

– Vallatni fog?

– Nem szokásom. Meghallgatom. Amit mond, azt meg leírom.

– Nem akarok semmit mondani – zárkózott be újra, és beleszívott a cigarettába. A hamu a szőnyegre hullott, de Tekla nem szólt rá.

A számítógép pityegett, e-mail érkezett. Kárpáti őrnagy fél szemmel odanézve megnyitotta. A nyomozók küldték meg a jelentést. Slendrián munka volt, de ez általában így szokott lenni, ha fáradt és unott embereket akarnak munkára bírni, akik lélekben már a műszak utáni sörözésen agyalnak. Átfutotta az egyoldalnyi szöveget, miközben újabb cigarettát gurított oda a férfinak. Mire végzett az olvasással, verejték ütött ki a hátán.

Örült, hogy nem volt kint a helyszínen, de már előre félt attól, amikor majd meg kell néznie az ott készült fotókat. Felnézett. A férfi a semmibe révedt. A nyomozónő érezte, hogy kisiklik a kezéből, a nehezen felnyitott ajtó bezárulni készül. Váltott.

– Nem éhes?

– Nem.

– Mikor evett utoljára?

– Tegnap reggel.

– Mit?

– Rántottát.

– Mennyit?

– Négy tojásból… Miért?

– És ivott is?

– Igen. Egy felest.

– Pálinkát?

– Azt.

– Azután mit csinált?

– Szereltem a fűnyírót. Délig.

– Ebéd?

– Nem volt. Megjött a postás… – elhallgatott.

– És?

– Levelet hozott. A bíróságról.

– A felesége? – használta fel Tekla az e-mail első információját.

– Utolsó tárgyalás – bólintott.

– Hogy állt a dolog?

– A gyerekek nála maradnak, a ház eleve az övé. – Mélyről jövő sóhaj szakadt fel belőle.

– Mekkorák?

– Zolika tizenhat, Kata tíz.

– Tehát nem ebédelt? – ugrott vissza a nő az időben.

– Nem volt étvágyam.

– Ivott?

– Igen.

– Mit?

– Bort. Vagy három-négy litert… nem számoltam.

– Meddig iszogatott?

– Már sötét volt.

– Az asszony?

– Elment. Nem tudom, hol járt. Gondolom, a szeretőjénél.

– A gyerekek?

– Kata hazajött az iskolából. Tanult, megérkezett a barátnője, közben megjött Zolika is. Aztán megvacsoráztak. Kata lefeküdt, Zolika meg átment a barátnőjéhez.

– És maga?

– Ültem a verandán.

– És ivott. – Ez nem kérdés volt.

Bólintott.

– Meddig maradt ott?

– Nem tudom.

– Mikor döntötte el?

– Közben. Egyszer csak bementem. A fejsze ott volt a verandán.

– Odakészítette?

– Ott maradt. Gyújtóst vágtam.

– Felvette?

– Igen.

– Azért? – kockáztatta meg a nyomozónő a kérdést.

– Nem tudom. Talán.

– Aludt már?

Idegesen beleszívott a cigarettába. Nem szólt.

– Aludt már? – ismételte a nő nyomatékosan.

Ez a kérdés valahogy hihetetlenül fontos volt számára.

– Aludt… – Tekla hirtelen furcsa megkönnyebbülést érzett. A férfi halkan folytatta: – Aludt. Odaültem az ágya szélére. A fal felé fordulva aludt… Istenem…

– Meddig ült ott?

– Percekig... órákig… nem tudom.

– Hányszor ütött?

– Kétszer… jaj… kétszer biztosan… talán háromszor…

Csend támadt. Tekla nem akarta megzavarni. Egy perc múlva magától folytatta.

– Felkeltem. Csak néztem a vért a falon.

– Mit akart?

– Elintézni mindent.

– Zolikát is?

– Igen.

– A nejét is?

– Őt is… szerettem. Ne legyen másé.

– És miért nem folytatta?

– Elaludtam.

– Elaludt?

– Részeg voltam. Zolika keltett. Rugdalta a hátamat, és azt üvöltötte, mit tettél?! Aztán jöttek a rendőrök.

Hosszan néztek egymás szemébe.

– Most kér egy kávét?

– Ha ad.

Töltött neki egy pohárral. A fogoly nem vette el, csak nézett a nőre.

– És most?

– Szépen leírjuk, amit elmondott… Rendben?

– Rendben.

– Jól van – mondta Tekla halkan. – Próbáljon megnyugodni, és átvesszük még egyszer.

Maga elé húzta a billentyűzetet, és a képernyőn megjelent egy üres jegyzőkönyvsablon. A szeme sarkából látta, ahogy a férfi elnyomja a cigarettát. Elé lökte az egész csomagot.

– Vegyen, ha kér.

– Köszönöm… Nem vet meg?

– Lényegtelen a magánvéleményem.

– Tehát megvet.

Kárpáti őrnagy habozott. Nem akarta megtörni a varázst. Valamiért mégis úgy érezte, hazudni sem lenne jó. Ennek az embernek most nem.

– Meg – bökte ki végül.

– Akkor miért…?

– Mert tudom, hogy már megkapta a büntetését.

A férfi lehajtotta a fejét.

– Meg… Maga tudja? Maga már… volt már dolga hasonló…

emberekkel?

– Volt.

– Hogy lehet ezt… hogy lehet ezt elviselni?

– Őszintén?

– Őszintén.

– Sehogy. Mindegy, mennyit fog mondani végül a bíró: maga életfogytiglant kap. Akármennyire ítélik is, sosem fog kijönni…

A fogoly hátradőlt a széken, a nyomozónő szemébe nézett, és lassan bólintott. Mindketten tudták, mit jelent ez. Tekla látta, hogy a barázdált arcon könnyek csorognak végig.

– Jaj… édes kicsi kincsem…

A férfi a kezébe temette az arcát.

Nyílt az ajtó, és az előbbi nyomozó, Tamás dugta be a fejét.

– Átveszem, Tekla. A főnök hívat.

– Frászt! Ez most fontos.

– Menj. Nem én találtam ki.

– Dehogy megyek, hacsak nem valami eget rengető dolog…

A nyomozó a háta mögé bökött az ujjával.

– Eget rengetően nagy dolog. Na, indulj! Várnak rád.

Miközben Kárpáti őrnagy végigsietett a folyosón, azon morfondírozott, mi lehet egy gyermekgyilkosságnál is eget rengetőbb…

1

Hat hónappal korábban, 2012. november

Telegdi ránézett a titkárára, és a mellette ülő két másik alakra, akiket személyesen nem ismert, csak annyi rémlett neki, hogy az egyik a sajtóosztályról, a másik a marketingről jött.

– Nos?

– Egyelőre nincs több kérdésem – vont vállat a sajtós.

Telegdi bólintott, és a vele szemben ülő három jól öltözött férfira nézett.

– Köszönjük.

Egyikük megköszörülte a torkát, és némi akcentussal megszólalt:

– Ha esetleg a prezentációnkkal kapcsolatban bármi kérdése lenne…

– Köszönjük – ismételte szárazon az üzletember. – Egyelőre ennyi.

A három öltönyös felállt. Aki az előadást tartotta, kihúzta a projektorra kapcsolt gépből a pendrive-ot, lecsukta a notebookját, majd mindannyian szótlanul kifelé indultak. Telegdi megvárta, míg becsukódik mögöttük a lakosztály párnázott ajtaja, felállt, és elgondolkodva az ablakhoz sétált.

Megint nyílt az ajtó, mire odakapta a fejét, de csak a szálloda egyenruháját viselő negyvenes, fekete hajú nő lépett be. A titkár intett neki, hogy nyugodtan tegye a dolgát. Telegdi ismét az ablak felé fordult, és elmerült a panorámában. A Hotel Sofitel Budapest Chain Bridge a kilátást tekintve hű

volt a nevéhez. Pazar látványt nyújtott az esti fényben úszó Lánchíd és szemben a Vár épületegyüttese, még ha a köd tompította is a kontúrokat.

A titkár a jegyzeteit rendezgette a netbookjában. Időnként szót váltott a marketingessel. A sajtós töprengve üldögélt egy fotelben, az állát vakargatta.

A szálloda alkalmazottja eközben szinte láthatatlanul tette a dolgát. A tárgyalás során kiürült kávéscsészék és ásványvizes palackok egy ezüsttálcára kerültek, majd új terítéket tett fel. Az asztal közepére teli kávéskancsót állított.

Telegdi az ablaknál mélázott. Nagyapja tanyája jutott eszébe, ahol még egyetemistaként is minden nyáron a trágyát villázta a kocsira – most meg itt

áll a világ tetején. Legalábbis a magyar világ tetején. Keserűen elmosolyodott.

Nagyapa ezt már nem érhette meg… de talán nem is értette volna.

A szállodai alkalmazott végzett a terítéssel. A komódhoz ment, és –

ahogy az ezt megelőző valamennyi tárgyalás esetében tette – kicserélte az elektromos párologtatót. A megbeszélés előtt bekészített készüléket a tálalókocsi aljába pakolta, és egy újat helyezett el a szekrényen. Kosztümje zsebéből parányi üvegcsét vett elő, és két csepp folyadékot öntött a desztillált vízhez, majd visszacsukta a fedelet, és diszkréten elindította a készüléket.

– Uraim, szolgálhatok még valamivel?

A titkár nemet intett, mire a nő szó nélkül kitolta a kocsit, és betette maga mögött az ajtót. Telegdi összerezzent, és visszament az asztalhoz.

– Vélemény?

– Jók voltak – kezdte óvatosan a sajtós. – Technikailag minden a helyén volt.

– Működhet?

– Miért ne működhetne?

– Nem azért fizetem, Zoltán, hogy visszakérdezzen – rótta meg minden él nélkül a beosztottját Telegdi. – Szóval? Működhet?

– Igen.

– De magának nem tetszik – állította az üzletember.

– Ahogy magának sem, elnök úr. Valami hiányzik.

Telegdi egyetértően bólintott.

– Jól mondja. Végig volt valami rossz érzésem, ahogy ezeket a franciákat hallgattam. Valahogy… nem tudom megfogni. Az ösztönöm azt súgja, hogy valami nem stimmel ezzel az egésszel. Hogy az elméletük nem jó.

Nem jó a filozófia, amire a kampányt építenék… érti egyáltalán, mit akarok mondani?

A sajtós és a marketinges összenézett, majd utóbbi is bekapcsolódott a társalgásba.

– Magam is ezt éreztem. Minden nagyon szép, tempós volt az előadás, de mégsem érzem a késztetést, hogy üzletet kössünk velük.

Telegdi hümmögve megdörzsölte a tenyerét, és visszament a foteljéhez.

– Nézzük meg az utolsó csapatot – utasította az embereit.

A titkár felpattant, és kinyitotta az ajtót. A folyosón ott toporgott a három öltönyös francia, akik most várakozásteljesen kapták tekintetüket az ajtó felé, de a titkár udvarias mosollyal átnézett a fejük felett, és a lifttel szemközt álldogáló társaságnak intett.

– Kérem, jöjjenek!

A másik három férfi csendben elment a franciák mellett, és besorolt az ajtón.

– A Tarynex Holding prezentációja következik, elnök úr – mondta a titkár, majd maga is leült egy fotelbe, maga elé húzta netbookját, hogy az esetlegesen szükséges jegyzeteit azonnal el tudja készíteni. – Szükségük van a projektorra, uraim?

– Nincs – válaszolt az egyik fiatalember, és hátranézett, ahol társa pillanatok alatt felállított egy flipchartot. – Inkább ezt használjuk.

Telegdi nagyvonalúan intett.

– Kezdjék, uraim.

Az előbbi fiatalember, aki a harmincas évei közepén járt, magához ragadta a szót.

– A nevem Sinkó Gábor, és én mutatom be önöknek a Tarynex Holding prezentációját. Későre jár, nem fogom sokáig rabolni az idejüket…

Telegdi magában máris adott egy jó pontot a fickónak. Ez a hatodik, egyben az utolsó bemutató volt aznap. Már rettenetesen unta, de nem tehette meg, hogy látszódjon rajta. Sok száz milliós üzletről volt szó, és nem engedhette meg magának, hogy akár a hatodik előadást is félvállról vegye.

Majd holnap pihen. Ma meghozza ezt a nehéz döntést, aztán a cég alkalmazottai teszik a dolgukat. A stratégiai döntés azonban az övé. Holnap pedig irány Tihany, és csak fekszik majd órákon át a medence partján, és még a mobilt is kikapcsolja.

Azon kapta magát, hogy már a tihanyi nyaralóban járnak a gondolatai, és kiesett pár perc a fiatalember előadásából. Sajnálta, mivel valamennyi pályázó közül egyedül a Tarynex volt többségi magyar tulajdonú cég. Voltak belgák, németek, britek, egy orosz csoport, és persze az előbb látott franciák.

De csak ez az egyetlen pályázó cég volt magyar. Mindegyik akarta az üzletet, ez már abból is látszott, hogy nem fogadták el Telegdi felajánlását, hogy

angolul tartsák a bemutatót, hanem mindegyik úgy döntött, akár a föld alól is, de szereznek magyarul beszélő alkalmazottat, hogy az adja elő a projekttervet. Apró gesztus. Olaj a fogaskerekekre. Hogy aztán a milliók majd kárpótolják őket.

Telegdi bosszankodva vette tudomásul, hogy megint elkalandozott.

Sinkó már vagy tíz perce beszélt, de az üzletembernek fogalma sem volt, miről szónokol. Kényszerítette magát, hogy odafigyeljen. A Sinkó mögött álló flipchart tábla filctollal felfirkantott kifejezései ismerősnek tűntek. Ahogy elolvasta őket, csodálkozva vette tudomásul, hogy cége jelszavai és stratégiai alapvetései sorakoznak a hatalmas papírlapon a fiatalember sietős, nagybetűs kézírásával.

A hetvenéves Telegdi kiegyenesedett ültében, és most már figyelni kezdett. Mit akar ez a taknyos, hogy iderángatja az általa alapított Telegdi Művek Részvénytársaság kőbe vésett és sérthetetlen alapelveit, amelyekhez immár huszonkét éve tartja magát és valamennyi beosztottját.

Sinkó ebben a pillanatban szentségtörést követett el.

– Nos, ez az – mutatott szenvedélyesen a táblára. – Ez az, ami a legnagyobb akadálya a fejlődésnek!

A titkár levegőért kapkodott.

Sinkó másodpercre kiszámított előadása a csúcspontjához ért.

Vagy egy percen belül páros lábbal rúgják ki a lakosztályból, vagy…

Telegdi szóra nyitotta a száját, de a fiatalember nem állt le.

– Megmondom, mit teszünk azért, hogy a Telegdi Művek sikeres maradjon, és tovább haladva az úton növelje a profitját. Mert ugyebár, uraim, ez a végső cél: növelni kell a profitot…

Sinkó kihívóan pillantott Telegdire, mire az idős üzletember önkéntelenül bólintott. Igaza van ennek a nyavalyás kölyöknek, vont vállat gondolatban az elnök. Pontosan ez a végső célja: növelni a profitot. Ha egyszer egy üzlet csökkenni kezd, vége van. Mindig növekedni kell. Mindig.

Olyan nincs, hogy stagnálás, mert az már a vég kezdete.

Sinkó felnyúlt, megragadta a flipchartra feszített és vállalati tízparancsolatként ismert szavakat tartalmazó papírt. Egyetlen lendületes mozdulattal letépte, majd gombóccá gyűrte, és Telegdi lábához hajította.

A papírlabdacs a fényes bőrcipőn landolt, majd leesett, és Telegdi bokájánál megállt.

Sinkó folytatta.

– Elsőként ezt kell kidobnunk, uraim! Az alapvetés volt a hibás. Az elmúlt húsz évben az alapvetések által szabott keretek közt folyt a munka, márpedig a keretek ma már hibásak! Eljárt felettük az idő. Ha mindig ugyanazokat a számokat adjuk össze, az eredmény is ugyanaz lesz.

Változtatni kell tehát valamit az egyenleten, és meg is mondjuk, hogy mit.

A marketinges óvatosan Telegdire sandított, és nem akart hinni a szemének. Az elnök ajkán halvány mosoly játszott. A nap folyamán először.

A következő negyvenhárom perc formalitás volt. Sinkó felvázolta az új irányokat, és magyarázatával kibontotta a felfirkantott új jelszavak és mondatok értelmét és mögöttes jelentését. Amikor végzett, csend támadt a szobában.

Csak a párásító zümmögött diszkréten a komódon.

Sinkó Gábor kissé felhevülten, meglazult nyakkendővel állt a táblájánál.

Minden szem Telegdire szegeződött. Az üzletember lassan bólintott.

– A maguké.

Sinkó pislogott.

– Parancsol, Telegdi úr?

– Azt mondtam, a maguké. – Felállt, és kezet nyújtott. – Megnyerte a tenderemet, fiam.

Sinkó összeszedte magát, és kezet rázott Telegdivel. Az öregember azonban nem engedte el a kezét, hanem közelebb húzta magához az ifjú üzletembert. Kiszáradt ajkát megnyalta, mielőtt olyan halkan, hogy csak ők ketten hallják, beszélni kezdett.

– Megnyerte, de ez innentől nemcsak tengernyi pénz, hanem felelősség is. Mert az utolsó szóig számon fogom kérni, amit itt ma előadott. Az utolsó szóig. És magán fogom számonkérni, mert maga győzött meg. Nem a holdingja, nem az elnöke, hanem maga. Személyesen teszem felelőssé. Maga itt ma kidobta egy élet munkáját és elveit. Elfogadom. Változnak az idők.

Megértettem. Próbáljuk meg. De ha nem úgy sikerül, ahogy azt az elmúlt

órában előadta nekem, akkor magát teszem felelőssé. És megtalálom, bárhová menjen is. Megértett?

– Igen, Telegdi úr – felelte rekedten a Tarynex Holding fiatal ügyvezető

igazgatója.

Sinkó remegő lábbal hagyta el az irodát, és öt perccel később a szálloda bárjában ült, ahol két kollégája felszabadultan lapogatta a hátát, és döntötték magukba a méregdrága tizennyolc éves whiskyt.

– Óriási voltál! – áradozott az egyik.

– Elképesztő volt – kontrázott a társa. – Ezt látnia kellett volna az elnöknek.

– Oké, oké, nyugi már! – csitította őket Sinkó, és legurította az italát.

Maga sem tudta elhinni, hogy sikerült. Ma este inni fog. Egész éjjel.

De még van valami, amit előbb el kell intéznie. Elnézést kért izgatott mobiltelefonálásba kezdő társaitól, és kisietett a bárból. A lifttel felment a harmadikra, és hamarosan ott állt egy szoba előtt, amit ő vett ki, de a nyitókártya nem nála volt. Halkan kopogott. Az ajtó pár pillanat múlva kinyílt, és Sinkó bement a szobába.

A nő szürke kosztümöt viselt, rövidre vágott fekete haja itt-ott csillogott a lakktól. Kékeszöld szemét leheletnyi kontúr keretezte. Sinkó már első

találkozásukkor megállapította, hogy a negyvenegy éves asszony simán letagadhatna öt-hat évet a korából. A szállodai alkalmazottak ruhája, amit a nő egész délután és este viselt, miközben a tárgyalások szüneteiben a terítéket cserélte, most összehajtva hevert az ágyon lévő nyitott bőröndben. A sarokba tolt tálalókocsin és mellette az asztalkán mosatlan csészék, ásványvizes palackok, poharak és kávéskannák alkotta rendetlen halmazban két párásító készülék állt.

– Sikerült! – jelentette be sugárzó arccal Sinkó.

– Nincs ebben semmi meglepő – hűtötte le a lelkesedést az asszony, és folytatta a pakolást. A párásítókat is bedobta a kemény kis bőröndbe, aztán rácsukta a fedelet. – Ennek így kellett történnie.

– Hát… persze – dadogta leforrázottan a fiatalember.

– Elhozta? – nézett fel a nő.

– Igen.

Sinkó elővette a telefonját, és leült az ágy szélére. A következő percben lebonyolított egy átutalást, majd odamutatta a nőnek a képernyőt.

– Huszonötezer euró átutalva. A költségei rendben vannak?

– Miféle költségek?

– A tálalókocsi, a kávé, a víz, a ruha. Ezt mind-mind be kellett szereznie.

– Profi vagyok. Ez az ár része volt.

– Ah… értem. Akkor köszönjük.

– Nincs mit.

A fiatalember megcsóválta a fejét.

– Tényleg köszönök mindent, Gitta. Maga csodálatos munkát végzett.

– Már megköszönte, Gábor. Tehetek még magáért valamit?

– Azt hiszem, a következő fontos tárgyalás előtt is keresni fogom.

– Nincs abban semmi rossz. Sokan tesznek így. Tudja az árat.

– Persze. De…

– Mi az?

– Hogy csinálta? – tört ki a fiatalemberből a kérdés.

– Ez a munkám. Ennyi. Maga felkért, én megvizsgáltam a körülményeket, és amikor nyilvánvaló volt, hogy sikerrel meg tudom csinálni, elvállaltam. A munka elvégezve, maga elégedett, én elégedett vagyok. Ezt hívják sikeres üzletnek.

– De hát, hogy csinálta?

Kardos Gitta parfümőr olyan őszinte csodálatot látott megbízója szemében, hogy nem tudta megállni, hogy ne adjon neki egy kis információt.

– Ezért kellett hostesst játszanom. Minden tárgyalás előtt kicseréltem a párásítót. Ezt a készüléket a saját terveim alapján kicsit feljavította egy szakember. Tizenötször gyorsabban teríti el a párát és azzal együtt az illatot, mint egy normál darab. Az első öt tárgyaláson olyan anyagot kevertem a vízhez, ami negatívan befolyásolta a bent lévők hangulatát. A tárgyalófelek nem érezték jól magukat, és fogalmuk sem volt, miért. A maga tárgyalásán aztán ellenkező hatással voltam a partnerére. Ez az eredménye.

– Hihetetlen – csóválta a fejét Sinkó. – Mit tett bele?

– Hiába is mondanám magának. Én éveken át tanultam, és ide is egy speciális vegyületet kevertem ki. Minden szituáció és ember más és más, még ha vannak is nagy vonalakban követhető fő szabályok. A lényeg a koncentrációban rejlik. Az ingerküszöb alá való beállításban. Telegdi sosem fogja megtudni, miért nem voltak szimpatikusak a tárgyalópartnerek prezentációi az első öt esetben, és miért nyűgözte le a magáé. A tudatosság szintje alatt manipuláltam.

– De hogy képes erre?

– Ez a munkám, kedves Gábor.

– Ez hatalom, Gitta.

A nő felkapta a retikült, és a kerekeire állított bőröndöt maga után húzva az ajtó felé indult. A válla felett szólt vissza.

– Igaza van, Gábor. Tényleg hatalom.

Lement a lifttel a garázsba, beült muzeális értékű fekete Citroën DS-ébe, és kihajtott az utcára. Hamar elért a Corvin sétányra, és negyedórával később már nyitotta is emeleti apartmanját.

Felkattintotta a világítást, és az előszobai asztalra dobta a táskáját.

Cipőjét akkurátusan a szekrénybe tette, azután mezítláb bement a nappaliba, töltött egy italt, és leült a hófehér bőrkanapéra.

A lakás személytelen volt és csendes. Egy darabig csak nézelődött, szemügyre vette az ismerős tárgyakat. A vázákat is a lakással együtt bérelte, egyetlen személyes tárgyat sem hozott magával. Még egy fotót sem.

Felsóhajtott. Tekintete a telefonjára esett. Felemelte, kikeresett egy számot a menüből, és megnyomta a hívásgombot. Legalább Margit nénivel jó lenne most pár szót váltani, gondolta, de a hangposta géphangja válaszolt.

Hát persze. Margit néni már alszik, nyilván kikapcsolta a telefonját.

Lassan végiggörgette a telefonkönyvet, de egyetlen nevet sem talált, amelynek a tulajdonosa örült volna, ha ilyen késői órán megcsörgeti. Szája sarkánál megfeszült egy izom, és csüggedten a csupa üveg és króm asztalra tette a telefont. Úgy döntött, inkább letusol. A fürdőszobába ment, és letépte a celofánt egy fogkeféről. Ahogy a tubust kereste a polcon, tekintete találkozott a tükörképével. Mereven bámulta magát egy percen át,

akkurátusan szemügyre véve a parányi ráncokat, a nagy szemét, a keskeny orrát. Végül szomorúan ledobta a fogkefét.

– Cseszheted a hatalmadat, Gitta – sóhajtott.

2

2013. április

Szürke Porsche Boxster a külső sávban haladt az Erzsébet körúton a Nyugati pályaudvar felé. A férfi ráérősen vezetett, közben a nőket figyelte, akik a sűrű tavaszi esőben lehajtott fejjel siettek a dolgukra, a kopogó cipők torz tükörképe kirajzolódott a nedves járdán. Egyik sem pillantott a grafitszínű, lapos sportkocsi felé, inkább kendővel fedték arcukat a metsző

szélben, vagy éppen gallérjukba fúrták leszegett állukat. Tamási Frank elmorzsolt egy szitkot a foga között. Nem azért vette a kocsit, hogy aztán senki se foglalkozzon vele. Jobbra indexelt a Szófia utcánál, és felpörgette a motort, ahogy egy karcsú lábszárat látott elvillanni egy kabát széle alatt, de a nő ügyet sem vetett a kocsira.

A Porsche bekanyarodott az utcába, és lassan gurult a vásárcsarnokig.

Kicsit továbbment, majd leparkolt az első üres helyre. Tamási kiszállt, és a bár felé igyekezett. A pincelejárat meredek lépcsőjén füst és meleg hullámzott felfelé. Annak ellenére, hogy a dohányzási tilalom már egy ideje életbe lépett, itt senki sem foglalkozott ilyesmivel. A szabály egyszerű volt, de működött.

Aki akart, rágyújtott – viszont fizette a tulaj helyett a büntetést. Persze csak abban az esetben, ha valami tudatlan ellenőr merészelte megbírságolni a bárt. Ezek aztán soha többé nem jöttek újra. Vannak helyek, amik így működnek, és ez éppen ilyen volt.

Tamási leért a lépcsőn, odaintett a pultnál könyöklő csaposnak, aki a szemközti falra függesztett tévén a sportcsatornát figyelte. A pasas rávigyorgott, és egy poharat vett elő.

– A szokásosat?

– Persze – bólintott Tamási, és mire a pulthoz ért, már készült az itala.

Egyujjnyi gin, három deci szóda. Mint mindig.

– Kösz. Itt van már?

– Aha. Hátul ült le.

Fogta a poharat, és a hátsó helyiség felé indult. Az üzletember külsejű

férfi már ott üldögélt a marhabőrrel bevont padok egyikén, és kólát

szopogatott. Idegesnek tűnt, láthatóan nem érezte jól magát ezen a helyen.

Tamásinak eszébe jutott, hogy Temesvári minden bizonnyal azon töri a fejét, hogy ha végeztek, azonnal tisztítóba viszi a drága öltönyt, mert a hely füstös levegője beeszi magát a szövetbe.

Tamási kezet fogott az idegesen feszengő férfival, és leült vele szemközt az asztalhoz.

– Helló.

– Megcsinálta?

– De udvariatlanok vagyunk – mosolygott Frank, és belekortyolt az italába.

– Nem jópofizni jöttem. Drága az időm.

– Ahogy az enyém is. Itt a pénz?

– Megcsinálta?

– Meg – adta meg magát Tamási.

Temesvári Áron egy kicsit megkönnyebbült.

– Mesélje el, hogyan!

– Minek? Magának az a lényeg, hogy…

– Hadd döntsem el én, hogy nekem mi a lényeg, bassza meg! – csattant fel az üzletember. – Mesélje el, hogyan csinálta!

Tamási összehúzta a szemét. Jókötésű, erős testalkatú, száznyolcvan magas férfi volt, aki haját tüskére vágatta, és állandóan gondosan nyírt borostával mutatkozott, hogy harminchárom événél idősebbnek tűnjék.

Fekete zakójához viselt egyszerű fehér pólója alatt kirajzolódtak kemény izmai. Érezte, hogy ereiben áramlani kezd az adrenalin. Legszívesebben szájon verte volna ezt a nagyképű amatőrt, de nem tehette, hiszen az még nem fizette meg a munkáját. Volt már, hogy eljárt a keze, most nem akarta ezt kockáztatni. Ellazította a farmernadrág alatt megfeszült combizmait, és kényelmesen hátradőlt.

– A maga kulcsával mentem be. A hálószobát és a nappalit bekameráztam. A hálóban az ágy fölötti polcon kicseréltem egy könyvet, és a mikrokamerát a gerincébe fúrt lyukban helyeztem el. Ha érdekli, a Lady Chatterley szeretője a könyv – engedett meg magának némi élcet Frank. – A nappaliban a tévé feletti festmény bal felső sarkában dugtam el a kamerát.

Maga ugyan nem mondta, de körbejártam a lakást és a vendégszobát is bedrótoztam. Az ajtófélfa felett rögzítettem a cuccot. Mindegyiket kipróbáltam. A továbbítóegység a gázóraszekrénybe került. Megnéztem a matricát, két és fél hónapja olvasták le, tehát senki sem fogja nyitogatni háromnegyed éven át.

– Helyes – bólintott Temesvári.

– Itt van a kód – tolt át az asztalon egy cédulát Tamási. – A netes elérhetőséget tudja, ha ezt a jelszót beüti, mindhárom kamera képét látni fogja. A hálószobai és a nappaliban lévő alkalmas közelítésre is, a harmadik nem.

– Miért nem?

– Maga eleve csak kettőt akart, ezért kettőt vittem magammal. A lakásban aztán láttam, hogy még egy kell, mert a vendégszoba is adja magát egy félrekefélésre. Grátisz felszereltem a saját készletemből egy régebbit, de az ennyivel kevesebbet tud.

– Értem. Mennyi volt a cucc?

Újabb papírlap csúszott át az asztalon.

– Ez a számla a vásárlásról. Nem a maga cége nevére szól, ne féljen.

Gondolom, úgysem akarta elszámolni. Csak a látszat kedvéért kértem, ilyen eszközöket senki sem vesz csak úgy blokk ellenében. Anyagárként annyit kérek, amennyi a számlán van.

– És a maga kamerája?

– Mondtam. Benne van a munkadíjamban.

– A pasasról mit tud? – váltott témát Temesvári, miközben eltette a számlát.

Tamási fejből sorolta az adatokat.

– Negyvenhárom éves, orvos. A felesége a rendelésen ismerte meg, amikor elment rákszűrésre. Fél éve dugnak. A neje úgy tudja, maga egész hétvégén Münchenben van. Ma délutánra beszélték meg, hogy a doki átmegy hozzá. Szerintem úgy öttől érdemes moziznia.

Temesvári arca megfeszült. A belső zsebéből egy borítékot vett elő, és áttolta az asztalon. Frank elvette, és futólag átszámolta.

– Ez csak a fele.

– Ennyit tartok méltányosnak. Alig dolgozott, pár óra alatt végzett.

– Nem ebben egyeztünk meg.

– Üzletember vagyok. Annyit fizetek, amennyit az elvégzett munka ér.

– Még egyszer elmondom, nem ebben egyeztünk meg.

– Másképp döntöttem.

Temesvári hirtelen felállt, mire Tamási elébe lépett. Az üzletember előhúzta a zsebéből a kezét, amelyben egy pisztolyt tartott.

– Egy lépés, és lövök – sziszegte remegő hangon Temesvári.

Frank két lépést tett hátrafelé, és oldalra billentette a fejét. Egyenesen a fegyver csövébe bámult.

Nem először került ilyen szituációba, és úgy sejtette, nem is utoljára.

Amikor a távoli vidéki kisvárosban meglátta a napvilágot, még egyáltalán nem úgy nézett ki, hogy 2013 tavaszán, egy esős délutánon bele kell bámulnia egy fegyvercsőbe.

Apja jól menő fogorvos volt, anyja pedig azzal múlatta az időt, hogy megpróbált nem beleőrülni abba, hogy semmit sem csinál. Csak ült otthon és a lakást csinosította, újabb meg újabb marhaságokra költve férje pénzét, és egyre inkább sajnálta magát, hogy nem tud kiteljesedni. Hogy valójában miben is akart volna kiteljesedni, az soha nem derült ki, mert az azzal járt volna, hogy ki kell mozdulnia, és végre egyszer egyedül csinálnia valamit. Ez már azonban meghaladta a vágyait. Sokkal egyszerűbb volt ülni, és arról álmodozni, hogy mit is kéne csinálni, mint kimenni, és tényleg csinálni is valamit.

Aztán megszületett Frank, és érkezésének semmi más célja nem volt, mint az, hogy anyja végre valami értelmes elfoglaltságot találjon magának. Ez azonban azzal járt, hogy mindent kipróbált rajta az asszony, amit ő ugyan sohasem tett meg, de meg volt róla győződve, hogy az a fia épülésére szolgál majd. A fiúcska tagja volt az összes létező szakkörnek, szolfézsra járt, majd hegedülni, később három nyelvet tanult egyszerre különórákon, de végigjárta a hittant éppen úgy, mint az akrobatikus rock and roll tanfolyamot. Amikor pedig betöltötte a tizennyolcadik évét – megszökött.

Anyja ezt úgy élte meg, hogy Frank eltűnt, bejelentette hát a rendőrségen. Néhány héttel később meg is találták a rendőrök a váci

vasútállomáson. Borostásan aludt egy padon, de mivel már nagykorú volt, nem történt semmi, anyjával is csak azt közölték, hogy él, de a fiú kérésére azt már nem, hogy hol találták meg.

Apjával tartotta a kapcsolatot, hetente felhívta a mobilján, már csak azért is, hogy az utaljon át némi készpénzt a fiú bankkártyájára. Frank szabadságvágya azért addig már nem terjedt, hogy a Visa jelentette köldökzsinórt is elvágta volna. Két éven át a vidéket járta, de az alkalmi munkák nem sokat hoztak, meg hát ott valóban dolgozni is kellett volna, ám ahhoz nem fűlött a foga.

Budapesten kötött ki, és néhány hónap után már marihuánát árult a Keleti pályaudvar árnyékában. Hamarosan kiderült, hogy neki nem lenne szabad ott terítenie a portékát, és ez a felismerés három törött bordával járt.

Ekkor ment haza először, mert nem volt hová mennie. Anyja megint feltételeket szabott, de mivel a fiatalember már tudta, hogy a családi házon kívül sem minden fenékig tejfel, elfogadta az ultimátumot. Néhány évig jó fiú volt. Majdnem elvégezte a testnevelés szakot, és pár évig dzsúdózott. A sportban azonban kitűnt egy nagy hibája. Mérkőzés közben olykor, ha valami szabálytalanságot követtek el a sérelmére, egyszerűen lement neki a függöny. Mikor újra ura volt önmagának, ellenfele rendszerint már véresen hevert a lábánál, őt pedig hárman-négyen igyekeztek megfékezni. Ez kétszer fordult elő, akkor a dékán eltanácsolta a főiskoláról.

Aztán az anyját elvitte a rák, s ezúttal az apja bolondult meg.

Felszabadulva az asszony által jelentett három évtizedes teher alól felhagyott a praxissal, és magán viselte a férfiklimax minden főbb tünetét. Harleyk és nagyon fiatal lányok között töltötte napjait, mígnem egy nyálkás balatoni hajnalon, egy motorostalálkozó után nem várt eleget, hogy kimenjen belőle az éjszakai whisky hatása, és telibe talált egy fát.

Frank megörökölte a nagyatádi házat, meg pár milliót a bankszámlán.

Nagyjából egy évig tartott, míg a nyakára hágott a pénznek, akkor eladta a házat, és lakást vett Budapesten. Korábbi évfolyamtársai útján bekerült az éjszakai életbe, és hamarosan rájött, hogy pénzt lehet keresni, ha bizonyos embereknek segít. Megoldom a problémáikat – szokta mondani. Valahol a magándetektív és a verőlegény között talált egy piaci űrt, amit betöltött, de

időnként azzal is komoly összegeket keresett, hogy gazdag, kielégítetlen nőknek adta meg, amire vágytak – majd könnyített a bankszámlájukon.

Soha egyik sem tett ellene feljelentést, amikor lelépett, mert jó szívvel emlékeztek rá. Kedves volt, és úgy teljesített, akár egy tenyészbika.

Mégiscsak kellemesebb pénzkereset volt, mint az éjszaka nyújtotta egyéb lehetőségek, noha két év után már saját tapasztalatai alapján doktorálhatott volna a narancsbőr megjelenési formáiból.

Ehhez a műfajhoz azonban pénz is kellett, mivel a gazdag nők csak a pénzszagra mozdultak rá. Arra, ha nem azt érezték azonnal, hogy le akarják őket húzni. Ebbe az üzletbe invesztálni kellett, hogy a végén pénzt hozzon.

Ruhák, márkás óra, pezsgős vacsorák, kocsi. Vajon ki gondolná egy Porschét hajtó férfiról, hogy valójában a nő pénzére utazik…?

Ezért vette a használt Boxstert. Mágnesnek. Egy nő aligha fogja megmondani, hogy ez egy tizenegy éves kocsi, csak azt látja, hogy Porsche.

Ám ebből az üzletből egyelőre még nem élt meg, ezért továbbra is elvállalt más megbízatásokat, mint például Temesvári Áron csalfa feleségének megfigyelését. Ennek köszönhette, hogy éppen egy pisztoly csövébe nézhetett.

Oldalra billentett fejjel megvizsgálta a fegyvert, majd elhúzta a száját.

– Ez egy gázpisztoly, Temesvári. Egy Röhm RG9. Buziknak való, de úgy látom, itt helyben is vagyunk. Egyébként meg úgy fogja, mint kurva a liliomot. – Tamásinak hirtelen elment a kedve ettől az alaktól, és lemondóan legyintett. – Na, húzzon a picsába, nem fogok vitázni egy ilyen szarrágóval.

Félreállt, és leengedte a karját.

Frank érezte, hogy elméjére kezd leszállni a vörös köd. Nem is küzdött ellene. Ismerte a jelenséget régről, de sosem tanulta meg kontrollálni.

Temesvári indult, hogy eliszkoljon mellette, de amint egy vonalba értek, Frank jobbja meglendült, és tenyérrel hatalmas ütést mért az üzletember tarkójára. A férfi elvesztette az egyensúlyát, feje előrebillent, bele a már érkező bal ökölbe. Azonnal összecsuklott, orra ferdén állt, ahogy elterült a deszkapadlón. A vér máris ömleni kezdett. Tamási a következő egy percre később egyszerűen nem emlékezett.

Amikor ismét ura volt önmagának, Temesvári rongycsomóként hevert a földön. Frank lenézett rá, és komolyan elgondolkodott, hogy még rúg rajta kettőt-hármat, de az eszméletlen alak ezt már nem érezte volna. Megcsóválta a fejét.

– Micsoda egy fasz.

Lehajolt, kivette Temesvári tárcáját, és kiforgatta. Csak bankkártyák és igazolványok voltak nála. Tamási mindegyiket kettétörte. Egy kis figyelmesség. Idő és pénz lesz a pótlásuk. Készpénz azonban nem volt több annál, mint amit átadott a borítékban. Ez pedig kevés volt. Pokolian kevés.

Frank idegesen otthagyta a földön heverő alakot, és elővette okostelefonját.

Belépett a Temesvárinak is megadott honlapra, ahol a kamerák képét kellett volna megtekintenie az üzletembernek. Megváltoztatta az imént megadott kódot. Temesvári Áron a semmire dobott ki ezer eurót.

Kifelé menet csapos előtt megállt, és intett neki, hogy jöjjön közelebb.

– Ez a marha nem akart fizetni.

– Mit csináltál vele?

– A szokásos. Majd fel kell mosni, meg adj neki egy zsebkendőt, mielőtt kirúgod, nehogy mindent összevérezzen. – Egy tízezrest tett a pultra. – A fáradozásodért.

– Baszd meg! – dühöngött a csapos. – Unom már, hogy állandóan lemegy nálad a függöny, Frank. Uralkodnod kéne magadon, a kurva életbe!

– Nyugi már.

A férfi benézett a hátsó helyiségbe, majd indulatosan a pultra dobta a kezében tartott rongyot.

– Ne gyere többé, Frank, oké? Ezt még valahogy elintézem, de ha bukás van, most feldoblak. És tényleg ne gyere többet!

– Oké, oké.

– Tűnj a francba!

Tamási vállat vont, felment a lépcsőn, és kilépett az utcára. Órája tizenhárom ötvenötöt mutatott. Helyes. Kettőre volt bejelentve a szemközti masszázsszalonba. A gond nem is ezzel volt, hanem a hiányzó ezressel, amit Temesvári elcsalt. Annak az ezresnek megvolt a helye. Gondterhelten

megkerülte a Porschét, átballagott az utcán, és belépett a szalon ajtaján.

Talán masszázs közben majd kitalál valamit, gondolta.

Öt perc múlva Tamási arccal lefelé meztelenül hevert a masszázsszalon egyik asztalán, és várta, hogy a jól ismert ukrán lány hozzálásson izmainak átgyúrásához. A többit majd meglátja, döntötte el a férfi. Ma nem nagyon tudott lazítani, feszült volt, hogy honnan szerezze meg azt a hiányzó ezrest.

Ami a masszázst illeti, ha a lány jól dolgozik, talán lesz hozzá kedve a végére, ha nem, akkor nem.

Irina elhúzta a függönyt, és szó nélkül munkához látott. Bekente a kezét olajjal, aztán az asztal végéhez állt, és elkezdte a férfi talpát masszírozni.

Tizenöt perccel később Tamási már valami kellemes, félálomszerű

állapotban pihent. Lélegzése lelassult, lába ellazult, bőre felforrósodott. Egyre inkább elfeledte a kinti világ gondjait, és egyre többet gondolt Irina méretes, bár melltartó nélkül kiábrándítóan lógó keblére. Alighanem mégis lesz ma kedve a dologhoz. Eljátszott a gondolattal. A lány egy szót sem tudott magyarul. Legalábbis a tulaj ezt mondta. Ettől még lehet, hogy az egész hazugság, de az tény, hogy soha, egyetlen magyar kifejezést sem ejtett ki a száján. Ha nagy ritkán megszólalt, akkor oroszul karattyolt valamit. Ilyenkor Frank csak vigyorgott, aztán intett neki, hogy csinálja csak tovább a dolgot.

A lány pedig értett a munkájához. Meg a masszázshoz is.

Harminc perc telt el. Tamási már a hátán feküdt, csípőjére egy törülközőt terített a lány, miközben a combja belső oldalát gyúrta. A férfi tökéletesen ellazult, éteri nyugalom szállta meg. Nem is látta, ahogy a függönyt elhúzzák, és két alak lép be a parányi fülkébe. Irina méltatlankodásba kezdett volna, de akkor meglátta az érkező férfi arckifejezését. Azonnal becsukta a száját. Ismerte ezt a típust, nem először látott ilyeneket. Odahaza Kirovográdban ugyanígy nézett ki ez az állatfajta, pusztán ott máshogy öltöztek. A különös csupán az volt, hogy az érkező

társa egy nő volt, a fenyegető arckifejezés viszont ugyanaz. A szájára tette az ujját, majd fejével a kijárat felé intett. Irina bólintott, hátralépett az asztalon heverő Franktól, és kisurrant a függöny résén.

A két érkező egymásra nézett, a nő közelebb lépett, és Tamási mellizmát kezdte masszírozni.

– Ez az, Irina, ez az – motyogta Frank, és élvezte, ahogy a női kezek a hasa felé haladtak tovább.

Aztán váratlanul megtört a varázs.

– Csak ekkora farkad van, Frank?

Férfihang volt.

Tamási azonnal mozdult volna, de az addig oly bársonyos női kéz acélmarokká változott, kétoldalt belemart a csuklyásizmába, és visszarántotta az asztalra. Nyekkenve landolt, szeme a támadókat kutatta, és felkészült az ütésekre – de azok nem jöttek. A nő hátrébb lépett, és a férfi is óvatosan visszakozott.

Tamási felült, és fájdalmasan megmozgatta a vállát.

– Marhák – morogta.

A Bódi testvérek, Sándor és Anita kárörvendőn vigyorogtak áldozatukra.

– A frászt hoztátok rám.

– Rossz a lelkiismereted?

– Hát, mit mondjak, nem ezt vártam, ahogy itt feküdtem álló farokkal!

– Ez állt? – vigyorgott a nő.

– Kapd be!

– Észre se venném.

– Na, elég az udvarlásból – zárta le a témát Sándor. – Tudod, miért jöttünk.

Tamási megadóan bólintott. Az asztalon ülve átnyúlt, a fogasról leakasztotta a zakóját, és a belső zsebből előhúzta a tárcáját. Ezer eurót számolt le az asztalra, és odatolta a behajtó elé. Bódi nem nyúlt a pénzért.

– Ez csak a fele.

– Ennyim van – mutatta Tamási a tárca üres zsebét. – Nem folyt be egy…

– Leszarom. Hol a másik ezres?

– Ezt magyarázom. Nem fizetett egy pasas, aki...

– Ez a te problémád. Az enyém meg az, hogy kétezer helyett csak ezerrel akarod kiszúrni a szemem.

– Két nap és meglesz.

– Csuka nem fog örülni. A múltkor is késtél.

– De törlesztettem!

– És mit mondtam akkor?

– Nézd…

– Mit mondtam akkor!? – üvöltötte Bódi.

Megfagyott a levegő. A nő oldalra lépett, és rugós kést vett elő. Nem akart ő szúrni, ó, dehogy – pusztán Franknak szólt a figyelmeztetés, hogy nyugalom. Mégiscsak cselgáncsedzői képesítése van, és Anita semmiképpen sem akart verekedni vele. Tudta, hogy a bátyja sem. Sándornak még mindig fájt az oldala, mert egy hete egy elkeseredett adós váratlanul rájuk támadt.

Nekilökte a férfit a konyhai pultnak, mielőtt kivetette magát a kispesti lakás nyolcadik emeleti ablakán. A két Bódi csak állt a konyhaablakban, és nézték, ahogy huszonhat méterrel lejjebb a járdán szétfröccsen a pasas feje. Még számukra is elgondolkodtató pillanat volt. Sándornak pedig elrepedt egy bordája. Nem egyszerű kenyérkereset ez.

Most nem akartak verekedni, hiszen, ha arra készültek volna, többen jönnek Frankhoz. Tamásinak azonban a kés láttán meg kellett osztania a figyelmét. Igazából persze fel sem merült benne, hogy támadjon. Bódiék Csuka behajtói voltak, és ő nem akart ujjat húzni Csukával.

Csakhogy Frank immár másodszor nem fizetett. A férfi nyelt egyet, mielőtt halkan válaszolt.

– Azt mondtad, ha megint kések, az egész esedékessé válik.

– Pontosan.

– De nem hiszem, hogy…

– Megvilágítom – szólt közben mézesmázos hangon Anita. – Tízezret kértél kölcsön Csukától. Még azt is tudom, hogy azt a kurva tizenegy éves Porschét vetted belőle. Havi kétezret vállaltál, egyszer fizettél, másodszor késtél, akkor megmondtuk, mi lesz. Megint késel. Ennyi. Jössz tízezerrel. A szokásos határidő van rá, vagyis egy hét. Megoldóembernek reklámozod

magad. Az a híred, megoldod, ha valaki a problémájával fordul hozzád. Hát most oldd meg a saját problémádat!

Tamási kétségbeesetten bólintott. Így megy ez, csak szar dolog, ha az emberrel megtörténik. Nem is ellenkezett, tudta, hogy felesleges. Bódiék mindössze Csuka szószólói. Nem érdemes vitázni velük, mert még össze is verik, és úgysem módosítanak sem feltételt, sem határidőt, mert Csuka sem tenné.

– Nem hallottam – jegyezte meg Sándor.

– Rendben van – sóhajtott Tamási. – Egy hét múlva meglesz a pénz.

– Akkor egy hét múlva. Felhívlak, hogy hova hozd.

– Rendben.

Anita végigmérte a törülközőben ücsörgő férfit.

– Tényleg állt az előbb – jegyezte meg.

– Mi? – nézett fel zavartan Tamási.

– A farkad. Állnia kellett, mert most már nem is látszik.

– Menjetek a picsába!

Bódi Sándor derűsen biccentett, és a nővére nyomában kilépett a masszázsfülkéből.

Frank leugrott az asztalról, és a ruhájáért nyúlt. Irina lépett be az ajtón.

– Ja pradolzsáju… – kezdte óvatosan.

– Te is menj a picsába! – lökte félre a nőt az ajtóból Tamási, és menet közben rántotta magára a nadrágot meg a pólót. A zakóját a vállára kanyarította, de a papucscipőhöz meg kellett állnia egy percre, mire fél lábon ugrálva belekínlódta magát a szűk lábbelibe.

Kilépett az utcára és körülnézett. A Bódiék által használt kék Audi éppen most fordult be a sarkon a Rózsa utcába. A tekintete a Boxsterre esett. A vezetőoldali tükör le volt rúgva, a vezetékeken himbálódzott. Tamási odament, megpróbálta visszapattintani a helyére, de látnia kellett, hogy eltört az illesztés. Tehetetlen dühében kitépte a vezetéket, és a tükröt behajította az első ülésre.

– A kurva anyátokat! – csapott dühösen a volánra.

Percekbe telt, míg megnyugodott annyira, hogy gondolkodni tudjon.

Egyértelmű volt a helyzet, pénzt kell szereznie! Mindenáron...

De honnan?

3

A fehér villa első pillantásra úgy nézett ki, mint egy parasztház. Ha azonban alaposabban szemügyre vette az ember, meglepetések érték. Ahogy közelebb ért hozzá a szemlélő, egyre nagyobbnak és nagyobbnak tetszett.

Nádfedeles tetején köríves ablakok bújtak meg, amelyek a tetőtér beépítéséről vallottak. Felettük vaskos, hófehérre festett kémények törtek a magasba. Oldalán mellvédes tornác futott végig, az ablakkeretek pedig dióbarna színt kaptak. A házat megkerülve hatalmas üvegezett erkélyajtó tűnt fel, mely százötven négyzetméteres teraszra vezetett. Innen csodás panoráma nyílt az apátságra és a belső tóra. A villát újonnan építették, de a tapolcai építész kiváló munkát végzett: az épület magán hordozta a Balaton felvidéki építészet minden jegyét, s így pompásan idomult a lankás domboldal levendulamezői és takarosan rendben tartott szőlősorai közé. A levendula még zölden virított, a virágzás majd csak bő két hónap múlva lesz esedékes.

A házat két és fél méteres terméskő kerítés vette körbe, tetején több helyen biztonsági kamerák forogtak, a kapu zárva volt. A villa zúzottköves udvarában két Mercedes várakozott egy Lexus és egy S8-as Audi mellett. A szomszédos diófa árnyékába állított asztal mellett három sofőr ücsörgött, az időt beszélgetéssel múlatták.

A teraszon négyen ültek, a még hűvös alkony ellen vastag dzsekikkel védekeztek. Az abroszon a vacsora után felszolgált nagy tál diós zserbó és friss gyümölcs mellett metszett üvegkancsóban fehérbor és ásványvíz állt.

Telegdi Géza vaskos szivart tartott az ujjai között, de nem gyújtotta meg, csak elgondolkodva forgatta.

– Szerintem a kenderesi gyár részleteit megbeszéltük. Nekem most nincs más ötletem, hogy mit is kellene még egyeztetnünk abban az ügyben.

– Egyetértek veled – bólintott a mellette ülő alacsony, nagyon kövér Kiss Tibor. Ő volt az ország egyik legnagyobb ingatlanspekulánsa.

Specialitása az olcsó vétel, drága eladás volt, és ehhez páratlan hatodik érzék társult, hogy mi az, amibe érdemes befektetni. Természetesen ennek a

hatodik érzéknek jót tettek azok az önkormányzati és felsőbb politikai kapcsolatok, amelyek időnként kiszivárogtattak bizonyos információkat.

Ezek alapján már sokkal könnyebb volt kitalálni, hol érdemes megvenni egy mezőt, amit két hónap múlva váratlanul kisajátítanak autópálya-építés vagy egy ipari park felhúzása céljából. „Ez az ország így működik – szokta mondani Kiss. – Így működött már ötszáz éve is, meg kétszáz éve is.

Olvassátok csak el Jókaitól Az aranyember t. Bennfentes információ nélkül nincs pénz.”

– Talán akkor igyunk még egyet! – javasolta a tárgyalás harmadik résztvevője, egy vörös szakállú, karcsú, hetven év körüli férfi. – Van valami másod ezen a finom veltelinin kívül is, Géza? Valami édesebb?

Telegdi az ingzsebébe dugta a szivart, és kiegyenesedett ültében.

– Hogyne lenne! – A villa felé fordult, és elkiáltotta magát. – Tamás!

A fiatalember egy pillanat alatt előkerült.

– Parancsoljon, Telegdi úr!

– A traminiből hozzon egy kancsóval. Ezt meg töltse újra!

Egy perc múlva a szakállas férfi, Halmos Antal elégedetten csettintett, ahogy visszatette a poharát az asztalra.

– Finom!

– Nekem túl édes – jegyezte meg a jelenlévők legfiatalabbja, a negyvenöt éves Varga Károly.

– Ilyen fiatalon nekem is az volt – bólintott Telegdi. – Csak ahogy öregszem, egyre inkább értékelem a félédest és az édeset.

A korban hozzá sokkal közelebb álló Kiss és Halmos egyetértően nevetett. Varga is csatlakozott hozzájuk.

– Értem én, Géza bátyám, tulajdonképpen már én is efelé haladok.

– Ez az első lépés, Karcsi. Aztán jön a szódavíz, és hamarosan azon kapod magad, hogy egyszer csak nem áll fel.

– Akkor fel is kötöm magam!

– Én is azt mondtam – legyintett Telegdi. – Aztán eljött az idő, én meg azt éreztem, na, egy gonddal kevesebb.

– Ez milyen kurvára így van! – kacagott harsányan a társaság legidősebb tagja, a hetvenharmadik évét taposó Halmos.

– De szép kilátások! – vigyorgott Varga, és mégiscsak töltött magának a traminiből.

– Szép, nem szép, ez van.

Telegdi észrevétlen intésére Tamás ismét megjelent, és apró figyelmességként egy újabb kancsót helyezett az asztalra, azután csendben visszament a házba.

– Ez az előbbi veltelini. Idd inkább ezt, ha ez ízlik. A saját szőlészetemből van, örülök, ha jónak találjátok.

– Kitűnő.

– Akkor egy kartonnal berakatok a kocsidba.

– Lekötelezel Géza bátyám – bólintott Varga, mire Telegdi Géza a Tamásként emlegetett fiatalember felé hunyorított, aki fejbólintással nyugtázta az utasítást, és elment.

Egy ideig élvezték a bort, és a látványt, ahogy a nap lassan lefelé tartott az égbolton. Az apátság harangja megkondult, mindannyian odapillantottak. Csendben kivárták, míg a harangzúgás visszhangja elenyészik a lankák közt.

– Igazán itt maradhatnátok éjszakára – jegyezte meg Telegdi.

– Sajnos ma nem megy. De azt hiszem, veszek én is egy házat Tihanyban – morfondírozott Kiss. – Gyönyörű ez a vidék. Szólj, ha tudsz valami jót!

– Mindenképpen. És te, Anti?

– Eh, ha előbb gondolkodom! – bosszankodott Halmos. – De az asszony vár Pécsett.

– Nekem meg sajnos vissza kell mennem Pestre – szabadkozott Varga, a társaság legfiatalabb és egyben alighanem leggazdagabb tagja. Ő

Amerikában látta meg a napvilágot, de anyja és apja is magyar volt. Amikor 1956-ban disszidáltak, oly sok honfitársukkal ellentétben nekik volt hova menniük. A lány nagyapja már évtizedek óta Vermontban lakott. Moteleket üzemeltetett az öreg, aztán lett egy komolyabb hotelje, majd még egy. Mire a fiatalok megérkeztek, már huszonhét egységből álló szállodalánca volt a nagypapának. Ebbe a környezetbe született bele Varga. Harminchat évesen örökölte meg az akkorra már világszerte ismert üzletet. Európában is

terjeszkedett, és három éve tért haza, hogy kitapasztalja a magyar piacot.

Gyorsan felmérte, hogy vannak benne lehetőségek, még ha nem is feltétlenül a szállodaiparban. Az elmúlt években csatlakozott néhány ingatlanüzlet kapcsán Telegdi Géza üzleti köréhez. Mostanra látta megérni az időt, hogy talán egy szállodát is érdemes felépítenie.

Telegdit határozottan megkedvelte a hároméves üzleti együttműködés során. Halmos semleges volt számára, Kiss Tibort viszont nem szívelte, bár ennek semmi jelét nem adta, és Kiss is úgy tudta, nagyon jóban vannak.

Varga ettől függetlenül azt sem hitte el, amit Kiss akár csak kérdezett. Még sosem csapta be üzlettársa, de Varga Károly mindent kétszer ellenőrzött, ami Kisstől származott. Magától nem állt volna le üzletelni vele, ám a férfi már Telegdi csoportjához tartozott, ezért, ha Telegdinek megfelelt, úgy gondolta, neki is megfelelhet. Lehet, gondolta Varga, talán csak az idegesíti, hogy Kiss állandóan vibrált, kapkodott, fecsegett.

Halmos ezzel szemben igazi lassú víz típus volt. Nyugodt, csendes, megbízható. Építési vállalkozása volt, amely valahogy átvészelte a 2008-ban induló válságot, és a felszínen tudott maradni. Nagy állami megbízásokat szerzett évek óta, és senki sem értette, hogy lehet az, hogy kormányok jönnek, kormányok mennek, de Halmos mégis odafér az állami megrendelések húsosfazekához. Ebben annak is szerepe lehetett, hogy úgy élte az életét, hogy ne hagyjon maga után ellenségeket. Ha valaki elől elhappolt egy munkát, valahogy kiengesztelte a tender vesztesét is, rendszerint átpasszolt egy másik üzletet, vagy bevette az eredeti munkába alvállalkozóként. Nem is nagyon voltak ellenségei, pontosabban, akik voltak, azok egyszerűen kiengesztelhetetlenek voltak. Márpedig, akit Halmos nem tudott kiengesztelni, annak valami baja volt az agyával, azokkal meg úgyis kár üzletelni. Az iparág úgy ismerte, mint korrekt, szavatartó férfit, ami a huszonegyedik század magyar üzleti életében önmagában unikumnak számított.

– Ha mindenki siet, talán térjünk rá az utolsó napirendi pontunkra –

javasolta Telegdi, és lapozott egyet az előtte heverő mappában. – Úgyis leginkább ezért jöttünk ma össze.

– A zuglói projekt – hümmögött Kiss.

– Egyelőre nincs olyan, hogy zuglói projekt – mutatott rá Halmos.

– Igaz. Egy ötletünk van csupán.

Varga elvett egy süteményt.

– Titokzatosan voltatok a telefonban.

– Ez nem telefontéma. Amerikában voltál, addig várhatott, míg hazaérsz.

– Szóval?

Telegdi beszélni kezdett.

– Óriási állami beruházás van készülőben, talán hallottad, átépítik a Puskás Stadiont. Arra gondoltunk, amint elkészül, nyilván majd használni is akarják. Rengeteg sportesemény, koncert, rendezvény várható. Három vagy négy év múlva készül el, ha minden igaz, és mi addigra szeretnénk egy szállodát a közelben. – Telegdi a többiekre pillantott, akik éberen figyelték.

Egyenesen Varga szemébe nézett. – Itt jössz te a képbe. Mesélted, hogy szeretnél itthon is nyitni egyet a láncból. Nos, itt a remek alkalom. Te hozod a márkanevet, meg beszállsz az építkezésbe. Mi szintén beszállunk tőkével, és hozzuk a telket.

Varga Károly nem lepődött meg igazán, valami ilyesmire számított.

Megsimogatta az állát, és kérdezni kezdett, hogy időt nyerjen.

– Milyen messze van a telek a stadiontól?

– Pár száz méter.

Varga halkan füttyentett. Az Államokban bejött a dolog, hogy nagy sportlétesítmények

mellé

szállodák

települnek.

Működhetne

akár

Magyarországon is…

– Nos? – türelmetlenkedett Kiss.

Varga vállat vont.

– Nem hangzik rosszul. Mármint így elsőre…

A három férfi megkönnyebbülten összenézett.

– Hol is van ez a telek pontosan? – kérdezte Varga.

– Máris mutatom.

Telegdi kinyitotta az asztalon heverő laptopot, és lehívott egy műholdképet.

– Ez az Abonyi utca – mutogatta a többiek felé fordított kijelzőn Telegdi. – A XIV. kerület Istvánmező nevű része. Csendes környék, és kiváló a közlekedés. Itt pillanatok alatt kint van az ember kocsival a Hungária körúton. A Thökölyn pár perc a belváros, míg a másik irányban ötpercnyire van az M3-as autópálya. Erre gondoltunk, erre a három házra.

Az üzlettársak töprengve nézték a képet. Varga szólalt meg először.

– Ez nem telek. Itt házak vannak.

– Majd lebontjuk.

– Nem állnak ezek műemléki védelem alatt?

– Nem – jelentette ki túlzottan is gyorsan Kiss, mire Varga áthatóan ránézett. A kövér férfi pár másodperc múlva vállat vont: – Pontosabban már nem.

Varga Károly megcsóválta a fejét.

– Nem is akarom tudni.

Kiss csak vigyorgott, de nem szólalt meg.

– Tehát ha nincs műemléki védelem, akkor átalakítható, bontható?

– Igen. Lehetnek apróbb hivatali kötözködések, de ezek legálisan elsimíthatóak.

– Biztos?

– A fejlődés mindenkinek érdeke.

– Ezt mondták az indiánoknak is.

– Na és? Talán nem volt fejlődés?

– Ha úgy vesszük, volt.

– Nem lehet mindig mindenkinek kinyalni a seggét, Karcsi.

– Pedig muszáj lesz, ha azt akarjuk, hogy tényleg működjön a dolog…

Megvannak a tulajdonjogok?

Halmos megköszörülte a torkát.

– Kettő igen. A két szélső épület.

Varga megint felpillantott.

– A két szélső? Az semmit sem ér. A középső nélkül nem lehet megvalósítani a tervet.

Telegdi átvette a szót.

– Éppen ezért vagyunk ma itt. A két szélső már a Telegdi Művek egyik leányvállalata nevén van, de a középső ingatlan még nincs. A gond az, hogy ez egy régi, úgynevezett körfolyosós bérház. Minden lakás magánszemélyek nevén van. Az elmúlt egy évben szép lassan felvásároltuk majdnem az összeset úgy, hogy nem keltettünk vele feltűnést.

– Akkor mi a gond?

– Öt nem eladó.

– Öt lakás?

– Aha.

– Mi az, hogy nem eladó?

– A tulajdonosok nem akarják eladni.

– Ígérjünk többet!

– Már megtettük. Idős, nyolcvan feletti lakó van mind az öt lakásban.

Az egész életüket itt élték le, és ezen nem is akarnak változtatni. A pénz nem számít, tesznek rá. Egyszerűen csak itt akarnak meghalni. Azt mondják, innét már csak a temetőbe viszik el őket.

Varga csodálkozva dőlt hátra.

– Nálunk Amerikában ez ismeretlen fogalom. Hogy valami nem eladó.

– Megoldjuk, Karcsi, ne aggódj! – vette át a szót Kiss.

– Már megpróbáltad – vetett rá éles pillantást Halmos.

Ez nem kerülte el Varga figyelmét.

– Mit csináltál?

Kiss enyhén feszengett.

– Tudod, hogy mennek itt a dolgok…

– És hogy?

– Odaküldtem pár embert.

– Megfenyegetted a lakókat?

– Olyasmi.

– Fasza – szűrte a fogai közt a szót Varga. Nem tetszett neki a dolog, de tényleg így mentek a dolgok a tengerentúl is. Nincs értelme finnyáskodni, ő

is hallott már ilyet, bár maga nem alkalmazta még a módszert. – És mi lett?

– Nem értünk el semmit. A vén szivarok szarnak a világra, ők ugyan el nem mennek onnan, mondták. Valami firkász ráharapott. Lejött egy cikk egy

bulvárlapban. Aztán két percet kapott szegény öregek megfélemlítése egy kereskedelmi adó esti híradójában. Három napig tartott ez a csoda is, mígnem vége lett, nem kell beszarni. Nyüzsögtek az újságírók, aztán lett egy másik botrány a város túlsó felén, és szépen átcuppantak arra.

Varga Telegdire nézett.

– Neked mi a véleményed, Géza bátyám?

Telegdi ezt a pillanatot találta alkalmasnak arra, hogy végre rágyújtson a szivarjára. A dobozból Halmos is elvett egyet, Kiss és Varga viszont nemet intett a kínálásra. Telegdi az apátság tornya felé fújta a füstöt.

– Kicsit leálltunk. Ez két hónapja volt. Most lassan újra kezdhetjük a dolgot.

– Megint a Tibor módszerével? – pillantott fel Halmos.

– Tán tudsz jobbat? – vágott vissza Kiss.

– Én az elejéről kezdeném.

– Vagyis?

– Kínáljunk több pénzt. Csak van gyerekük, akiknek kell a lóvé, még ha nekik nem is!

– Sajnos nincs – sóhajtott fel Telegdi. – Korábban többeknél ez volt a célravezető, tőlük sikerült is megvenni a lakásukat szépszerével. De ez az öt… Lenyomoztuk őket, se kutyájuk, se macskájuk. Nagy ívben tesznek a pénzre. Mindannyian nyolcvan és a halál közt vannak, már csak parizert vesznek, meg tejet. Egyszerűen semmire sincs szükségük. Hárman még csak a házat sem hagyták el évek óta.

Vargának új gondolata támadt.

– Ki gondozza őket?

– Na, ez érdekes – ráncolta a homlokát Telegdi. – Mind az ötöt egy hatvan körüli asszony látja el, bizonyos Szalóki Gusztávné. Nyugdíjas ápolónő. Mindennap jön, bevásárol, takarít, kicsit beszélget velük. Délre általában végez is. Persze mind az öt öreg fizet neki valamennyit, hogy rájuk nézzen.

– Beszéltünk már vele?

– Természetesen. Kapott egy ajánlatot, hogy kétszázezret kap minden egyes tulajért, akit rávesz, hogy eladja nekünk a lakását. Meg is tette a nő,

de azok nem álltak kötélnek. Viszont megtudtuk az asszonytól, hogy úgy két éve mind az öt öreg őrá hagyta a lakását.

Csend támadt. Varga Károly megvakarta a fejét.

– Várjunk csak… azt akarod mondani, hogy ő a nekünk hiányzó lakások örököse?

– Pontosan. A tulajoknak senkijük sincs, az az asszony meg rendesen ellátja őket. Két éve összebeszéltek, kihívtak egy ügyvédet, és mindenki megcsináltatta a végrendeletét. Az ápolónő még csak nem is tudta, amíg meg nem történt. A lényeg, hogy Szalókiné örökli az összes nekünk kellő lakást.

– Akkor nem csoda, ha darabonként kétszáz rongyért nem nagyon csipkedte magát.

– Nem ez a lényeg. Szalókinénak nem kellenek a lakások.

– Hajlandó lenne eladni nekünk?

– Hajlandó bizony!

Megint csend támadt. Varga idegesen egy szivarért nyúlt. Kiss előrehajolt.

– Összefoglalom. Az öt lakás nélkül nincs meg a ház, a ház nélkül meg ugrott a projekt. Ráadásul a már megvett ingatlanokban majdnem egy milliárdunk áll.

– Az dollárban sem kevés, Karcsi!

– Ugye nem arról beszélsz, amire én most gondolok?

– Akkor mi a faszt csináljunk!? – vesztette el a türelmét Kiss.

– Ilyesmihez nem adom a nevem – mondta csendesen Varga.

Telegdi diszkréten köhintett. A szállodatulajdonos ránézett.

– Te belemennél ebbe, Géza bátyám?

– Természetesen nem... Azért jöttünk össze, hogy találjunk valami jó megoldást.

– És? – nézett körbe Varga. – Kinek van használható ötlete?

Csend lett. Varga kihívóan figyelt. Kiss sértődötten felhúzta az orrát, hogy még csak fontolóra sem veszik a tervét. Halmos hümmögött, de láthatóan semmi ötlete nem volt. Telegdi lassan számolt magában, és Vargát figyelte. Amikor az megmozdult, mintha fel akarna kelni, az öreg megszólalt.