GEORGE ORWELL
–

MIÉRT ÍROK?

Írások politikáról,
társadalomról

Fordította
Szatmári Zsófia

A válogatás és a fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
George Orwell: The Collected Non-Fiction,

Edited by Peter Davison, Penguin, 2017

Hungarian edition © Open Books, 2022

Hungarian translation © Szatmári Zsófia, 2022

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Déri Ákos

Olvasószerkesztő Ungár Péter

Könyvterv Rubik Ági (SUBMACHINE)

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-250-1

Sorozatszerkesztő

Déri Ákos
A Bázis Könyvek sorozat további kötetei

Guy Debord:
A spektákulum társadalma,
Kommentárok a spektákulum társadalmához

Erik Olin Wright:
Hogyan legyünk antikapitalisták a 21. században

A VÁLOGATÁS ELÉ

Jelen kötet a teljesség igénye nélkül válogat George Orwell politikai tárgyú írásaiból, és így próbál meg tablót készíteni a 20. század egyik legnagyobb közírójának politikai értékrendjéről. A válogatást három szempont vezérelte.

Az első szempont a politikai identitás formálódásának és állandóságának bemutatása volt. Orwell minden pillanatban felismerte az egymással hadakozó álláspontok és gondolatok tökéletlenségét, beleértve a saját magáét is. Politikai krédójának morális fundamentumai az igazságosság, a szolidaritás és az emberi élet méltósága. Egészségét és tehetségét is kimerítette a világ aljasságával és kegyetlenségével szembeni küzdelem, illetve az a harc, hogy újságíróként elmondja az igazságot arról, amit látott. Ezen kiindulási alapok ellenére, vagy pont ezek miatt, Orwell gyakran a politikai senkiföldjén találta magát. Gondolkodásának ideológiai következetlensége többnyire inkább az ideológiák valószerűtlenségét bizonyítja. Még ha a szerző érvelése, úgy tűnik, csorbát szenved is, végül csak megmaradt a hétköznapi ember gondolatmeneténél, bizonyítva ezzel annak létjogosultságát.

A második szempontot az életmű rettentő mérete és műfaji sokszínűsége indokolta. A válogatás érzékeltetni kívánja Orwell közéleti témájú megnyilvánulásainak páratlan eklektikáját. Ezért került a kötetbe rádióinterjú, újságcikk, regényhez írott előszó, kiáltvány, kritika és esszé egyaránt.

A harmadik szempont a magyarul korábban megjelent két esszékötethez való viszony. Az első szempont teljesülése érdekében nélkülözhetetlen volt a három korábban már megjelent klasszikus beválogatása (Miért írok? Így halnak meg a szegények, A politika és az angol nyelv). Ezen három nagy hatású és jelentős szöveg mellett kizárólag olyan szövegek kaptak helyet, amelyek most olvashatók először magyarul.

A fordításokhoz az irodalomtörténeti jelentőségű, Peter Davison által szerkesztett 2017-es The Collected Non-Fiction című összkiadást használtuk, amely mindmáig a legteljesebb és legpontosabb forrás George Orwell nem irodalmi életművéhez.

A kötet célja, hogy e kivételes közírói életmű példával éljen a jelen számára, valamint hogy felhívja a figyelmet a politikai és társadalmi küzdelmeink és dilemmáink szembeötlő történelmi folytonosságára.

A szerk.

AZ ELEFÁNT LETERÍTÉSE

New Writing, 1936

Moulmeinben, Alsó-Burmában, rengeteg ember gyűlölt – ez volt életemben az egyetlen olyan időszak, amikor voltam olyan fontos, hogy ez megtörtént velem. Egy város kerületi rendőrfelügyelője voltam, ahol erősen érződött a céltalan, kicsinyes, nagyon keserű európaiellenesség. Senkinek nem volt mersze lázadást szítani, de ha egy európai nő egyedül ment át a bazársoron, valaki biztosan leköpte volna bételszörppel a ruháját. Rendőrtisztként egyértelmű célpont voltam, és gúnyt űztek belőlem, amikor éppen biztonságosnak tűnt. Egyszer egy fürge burmai elgáncsolt a futballpályán és a bíró (egy másik burmai) elfordította a fejét, a tömeg pedig undok nevetéssel harsant fel. Ez nem egyszer esett meg velem. A végén pedig csúfondáros arcú fiatalemberek néztek rám mindenhonnan, ha biztonságos távolságra kerültem, röpködtek az utánam vágott sértések, mindez pedig eléggé az idegeimre ment. A legrosszabbak a fiatal buddhista papok voltak. Több ezren voltak a városban, és egyik sem tűnt úgy, mintha lenne valami dolga, azt leszámítva, hogy az utcasarkon áll és gúnyolódik az európaiakon.

Mindez zavarba ejtő és idegesítő volt. Ekkoriban már eldöntöttem, hogy az imperializmus gonosz dolog, és minél hamarabb hagyom ott a munkámat és lépek ki az egészből, annál jobb lesz. Elméletileg – de természetesen titokban – abszolút a burmaiak pártján álltam, abszolút az elnyomóikkal, a britekkel szemben. A munkámat pedig keserűbben gyűlöltem, mint amennyire talán el tudom mondani. Egy ilyen munkakörben közelből látjuk a birodalom piszkos munkáját. A kuporgó nyomorult rabok a fogvatartottak bűzlő celláiban, a hosszú időre elítéltek megfélemlített arca, a bambusszal megkorbácsolt férfiak sebhelyes hátsója – mindez elviselhetetlen bűntudattal nyomasztott. De nem láttam, hogyan változtathatnék rajta. Fiatal voltam, és kevéssé képzett, és mint minden Távol-Keleten élő angolnak, a rám kényszerített tökéletes csöndben kellett átgondolnom a gondjaimat. Még azt sem tudtam, hogy a Brit Birodalom haldoklik, azt pedig még kevésbé tudtam, hogy sokkal jobb, mint a hamarosan helyébe lépő birodalmak. Csak annyit tudtam, hogy bennragadtam a között, hogy gyűlölöm a birodalmat, amelyet szolgálok, és a között, hogy elönt a düh a gonosz lelkű kis bestiák iránt, akik megpróbálják ellehetetleníteni a munkámat. Az eszem egyik felével legyőzhetetlen zsarnoki uralomnak tartottam a brit fennhatóságot, mint ami az elesett népeket az idők végezetéig szorításában tartja; a másik felével pedig azt gondoltam, a világ legnagyobb boldogsága volna egy buddhista pap gyomrába szuronyt döfni. Az efféle érzések az imperializmus természetes melléktermékét képezik, elég megkérdezni egy indiai brit tisztviselőt, ha szolgálati idő után sikerül elkapni.

Az egyik nap történt valami, ami közvetett módon, de tanulságos volt. Apró eset, de jobb betekintést engedett az imperializmus valódi természetébe – hogy milyen indítékok vezérelik valójában az önkényuralmi kormányokat. Egy reggel, korán, felhívott a város másik végén lévő rendőrkapitányság alfelügyelője, hogy egy elefánt épp feldúlja a bazársort. Megtenném-e, hogy jövök és teszek valamit? Nem tudtam, mit tehetnék, de szerettem volna látni, mi történik, így fölszálltam egy pónilóra, és elindultam. Hoztam a puskámat, egy régi 44-es kaliberű Winchestert, bár igen kicsi egy elefánt leterítéséhez, de gondoltam, hogy a zaj segíthet megijeszteni. Útközben több burmai megállított, és az elefánt pusztításáról beszélt. Természetesen nem vad elefánt volt, hanem szelídített, csak a párzási időszakban volt, „must” alatt. Láncra verték, ahogy a szelídített elefántokkal szokták, amikor a „must”-juk várható, de az előző éjjel elszakította a láncát, és megszökött. Az elefánt vezetője, az egyetlen ember, aki ebben az állapotban kezelni tudja, nyomába eredt, de rossz irányba indult, és most félnapi útra volt tőle, ám reggelre az elefánt újra megjelent a városban. A burmai lakosoknak nem voltak fegyvereik, és igencsak tehetetlenek voltak ebben a helyzetben. Már feldúlta valakinek a bambuszkunyhóját, megölt egy tehenet, kifosztott néhány gyümölcsösbódét, és felfalta a készletet; emellett pedig találkozott a városi szemétszállító furgonnal, aminek nekiesett, és felborította, miután a sofőr kiugrott, és fejvesztve elmenekült.

A burmai alfelügyelő és néhány indiai közrendőr várt már rám a negyedben, ahol látták az elefántot. Nagyon szegény negyed volt, az egész meredek hegyoldalon labirintusként kígyóztak a nyomorúságos, pálmalevél tetejű bambuszkunyhók. Emlékszem, felhős, nyomott reggel volt, ahogy az esőzések kezdetén szokott lenni. Elkezdtük kérdezgetni az embereket, hogy hová ment az elefánt, és mint általában, semmilyen pontos információhoz nem jutottunk. Távol-Keleten mindig ez a helyzet: bizonyos távolságból elég világosnak tűnik a történet, de minél közelebb kerülünk a helyszínhez, annál homályosabbá válik. Néhányan azt mondták, az elefánt az egyik irányba ment, mások azt mondták, másik irányba, és voltak, akik azt állították, nem is hallottak semmiféle elefántról. Majdnem meg voltam győződve, hogy az egész történet egy rakás hazugság, amikor kicsit távolabbról kiáltásokat hallottam. Hangosan, megbotránkozva felkiáltottak, hogy: „Menj innen, te gyerek! Azonnal menj innen!” Aztán megjelent egy öregasszony egy pálcával a kezében a kunyhó sarkánál, és vadul elhessegette a nagy csoport csupasz gyereket. Jöttek utána más nők, a nyelvüket csattogtatták, és rikongattak, nyilvánvaló volt, hogy valamit nem szabad látniuk a gyerekeknek. Megkerültem a kunyhót, és megláttam a sárban szétterülő holttestet. Indiai férfi volt, fekete dravida teherhordó, szinte teljesen meztelen, alig pár perce halhatott meg. Az emberek azt mondták, az elefánt hirtelen rárontott a kunyhó sarkánál, elkapta az ormányával, rátette a lábát a hátára, és a földbe döngölte. Esős évszak volt, a talaj puha, és az arca egy harminc centiméter mély és egy-két méter hosszú árkot vájt. Hason feküdt, és a karja úgy állt, mintha keresztre lenne feszítve. Feje élesen az egyik oldalra csavarodott. Arcát sár borította, szeme tágra volt nyitva, kilátszott a foga, és vicsorított az elviselhetetlen haláltusában. (Senki ne mondja nekem, mellesleg, hogy a halottak békésnek tűnnek. A legtöbb holttest, amelyet láttam, démoni volt.) Ahogy a hatalmas állat fente a lábát a férfi hátán, olyan tökéletesen lenyúzta a bőrt, mint amikor nyulat nyúznak. Ahogy megláttam a halott embert, elszalajtottam egy küldöncöt egy barátom házához a közelbe, hogy kölcsönkérjek egy elefánt lelövésére alkalmas fegyvert. Már visszaküldtem a pónit, nehogy megvaduljon a félelemtől, és ledobjon, ha megérzi az elefánt szagát.

A küldönc pár perc múlva visszatért a puskával és öt tölténnyel, eközben néhány burmai megérkezett, és elmondta, hogy az elefánt most épp a lejjebb fekvő rizsföldeken járt, csupán pár száz méterrel odébb. Ahogy elindultam előre, gyakorlatilag a környék teljes lakossága kicsődült a házakból, és jött utánam. Látták a puskát, és mind azt kiabálták izgatottan, hogy le fogom lőni az elefántot. Amíg egyszerűen az otthonaikat pusztította, nem mutattak sok érdeklődést az elefánt iránt, de most, hogy le fogják lőni, már más volt a helyzet. Egyfajta mulatság volt nekik, ahogy egy angol tömegnek is az lenne, és mellesleg húst akartak. Ez kissé nyugtalanná tett. Nem állt szándékomban lelőni az elefántot – csupán azért hozattam a puskát, hogy meg tudjam védeni magam, ha szükséges –, és mindig elbátortalanítja az embert, ha jön utána a tömeg. Mentem lefelé a hegyről, úgy néztem ki, mint valami bolond, és úgy is éreztem magam, a puskával a vállamon és sarkamban az egyre növekvő, lökdösődő embertömeggel. Ahogy leértünk, és eltávolodtunk a kunyhóktól, volt ott egy makadámút, azon túl pedig közel ezer méteren, nagy sárban parlagon hagyott rizsföldek, amelyeket még nem szántottak fel, de az első esőzések miatt felázott, és csomókban nőtt rajta a vastag szálú fű. Az elefánt 7-8 méterre állt az úttól, nekünk a bal oldalát mutatva. Egy csepp figyelemre sem méltatta az érkező tömeget. Fűcsomókat tépkedett, a térdéhez csapkodta, hogy megtisztítsa, majd a szájába gyömöszölte.

Megálltam az úton. Amint megláttam az elefántot, teljes bizonyossággal tudtam, hogy nem lenne szabad lelőnöm. Komoly dolog lelőni egy dolgozó elefántot – ahhoz hasonlít, ha lerombolunk egy óriási és drága gépezetet –, és természetesen nem szabad megtenni, ha el lehet kerülni. És ilyen távolságról, nyugodtan legelészve, az elefánt már nem tűnt veszélyesebbnek, mint egy tehén. Aztán arra gondoltam, és ma is így gondolom, hogy a „must” rohama már lecsendesedőben volt, ami azt jelenti, hogy csupán ártalmatlanul kószált volna, míg ide nem ér az elefántvezető és el nem fogja. Továbbá a legkevésbé sem akartam lelőni. Eldöntöttem, hogy még egy kicsit elnézem, míg biztos nem leszek benne, hogy nem vadul meg újra, majd utána hazamegyek.

Ám ebben a pillanatban körbetekintettem a tömegen, amely utánam jött. Elképesztő nagy volt, legalább kétezer ember, és percről percre nőtt. Mindkét oldalról, hosszan elzárta az utat. Ránéztem az arcok sárga tengerére, a rikitó színű ruhák felett: mind vidámak és izgatottak voltak e miatt a kis szórakozás miatt, és mind biztosra vették, hogy az elefántot lelövik. Engem úgy néztek, mint valami bűvészt, amint mutatványra készül. Nem kedveltek, de a varázsfegyverrel a kezemben pillanatnyilag megérte engem nézniük. És hirtelen megértettem, hogy végül le kell majd lőnöm az elefántot. Az emberek ezt várták tőlem, és meg kellett tennem. Éreztem mind a kétezrük akaratát, ahogy ellenállhatatlanul nyomott előre. És ebben a pillanatban történt, ahogy ott álltam a puskával a kezemben, hogy először megértettem, milyen üres és milyen mulandó a fehér emberek uralma Keleten. Ott voltam én, a fehér ember, a fegyverével, a fegyvertelen bennszülött tömeggel szemben állva – látszólag a jelenet főszereplője, ám valójában nem voltam más, mint valami nevetséges báb, amelyet a háttérben álló sárga arcok akarata tolt előre, majd hátra. Ebben a pillanatban felismertem, hogy amikor a fehér ember zsarnok lesz, a saját szabadságát semmisíti meg. Egyfajta üres, nagyképű bábu lesz, azaz a szahib közhelyes képe. Hiszen az uralmához tartozó szabály, hogy úgy kell élnie az életét, hogy megpróbálja lenyűgözni a „bennszülötteket”, és így minden válsághelyzetben azt kell tennie, amit a „bennszülöttek” elvárnak tőle. Maszkot hord, és az arca ehhez idomul. Le kellett lőnöm az elefántot. Elköteleztem magamat erre, amikor a puskáért küldtem. A szahibnak szahib módjára kell viselkednie, eltökéltnek kell mutatkoznia, tudnia kell, mit akar, és határozottan kell tennie a dolgát. Hogy ilyen hosszú utat megtegyek, puskával a kezemben, kétezer emberrel a sarkamban, és utána erőtlenül elvánszorogjak – az nem lehet, az képtelenség. A tömeg kinevetne. És az egész életem – minden fehér ember élete a Távol-Keleten – hosszú küzdelemből állt az ellen, hogy kinevessenek.

De nem akartam lelőni az elefántot. Figyeltem, ahogy csapkodja a fűcsomóját a térdéhez, ezzel a belefeledkezett nagymamás viselkedéssel, ahogy az elefántok szokták. Úgy tűnt, gyilkosságot követnék el, ha lelőném. Ennyi idősen nem voltam finnyás, ha állatok megöléséről volt szó, de soha nem lőttem elefántot, és soha nem is akartam. (Valahogy mindig rosszabbnak tűnik, ha egy hatalmas állatot ölnek meg.) Mellesleg gondolnom kellett az állat gazdájára. Ha él, az elefánt legalább 100 fontot ér, ha meghal, csupán annyit, amennyit az agyara, azaz vélhetően öt fontot. Gyorsan kellett cselekednem. Odafordultam néhány tapasztaltnak tűnő burmaihoz, akik ott voltak, amikor megérkeztünk, és megkérdeztem őket, hogy viselkedett az elefánt. Mind ugyanazt mondták: nem figyelt ránk, ha nyugton hagytuk, de lehet, hogy támad, ha valaki közel megy hozzá.

Teljesen világos volt, hogy mit kell csinálnom. Az a dolgom, hogy odasétálok hozzá, mondjuk, bő húsz méterre, és meg kell figyelnem a viselkedését. Ha támad, lelőhetem, de ha rám sem hederít, nyugodtan békén hagyhatom, míg az elefántvezető visszatér. De azt is tudtam, hogy nem így fogok cselekedni. Ekkoriban nagyon rosszul lőttem puskával, és a talaj puha volt, így az ember minden lépésnél belesüllyedne. Ha az elefánt támad, én pedig nem találom el, nagyjából annyi esélyem lenne, mint egy varangynak az úthenger alatt. De még ekkor sem gondoltam különösebben a saját bőrömre, inkább az éber sárga arcokra mögöttem. Abban a pillanatban pedig, amikor a tömeg engem nézett, a hagyományos értelemben nem féltem, ahogy féltem volna, ha egyedül vagyok. Egy fehér embernek tilos ijedtnek látszania a „bennszülöttek” előtt, és így általában nem is fél. Az az egyetlen gondolat járt a fejemben, hogy ha valami rosszul sül el, az a kétezer burmai majd látja, hogyan üldöz, kap el az elefánt, majd eltapos, és olyan vicsorgó holttestté lapít, mint az indiait a hegyen. És ha ez megtörténne, nagyon valószínű, hogy néhányan nevetnének. Az pedig elképzelhetetlen lenne.

Csak egyetlen lehetőség volt. A töltényeket betöltöttem a tárba, és lehasaltam az útra, hogy jobban tudjak célozni. A tömeg nagyon elcsendesedett, majd mély, csendes, boldog sóhaj szakadt fel megszámlálhatatlan számú torokból, mint amikor a színházban végre felmegy a függöny. Végre lesz valami szórakozásuk. A puska valami nagyon szép német darab volt, szálkereszttel. Ekkor még nem tudtam, hogy az elefántokat úgy lehet lelőni, hogy a két füllyuk között húzódó képzeletbeli tengelyt kell megtörni. Tehát, mivel oldalról láttam az elefántot, egyenesen a füllyukába kellett volna céloznom, én viszont jóval elé céloztam, mert azt hittem, arrafelé lesz az agya.

Amikor meghúztam a ravaszt, nem hallottam a durranást, nem éreztem a rúgást sem – soha nem lehet tudni, mikor ér célba a lövés –, de hallottam a tömegen átfutó ördögi örömrivalgást. Abban a pillanatban, még túl rövid idő alatt, hogy a golyó odaérjen, gondolhatná az ember, titokzatos és szörnyű változáson ment keresztül az elefánt. Nem ingott meg és nem is esett el, de testének minden vonása megváltozott. Hirtelen lesújtottnak, összetöpörödöttnek, elképesztően öregnek nézett ki, mintha a golyó iszonyatos hatásával megbénította volna, de meg nem ölte. Végül, úgy tűnt, hosszú idő telt el – pedig állítom, hogy nem volt több öt másodpercnél –, mire erőtlenül lerogyott a térdére. Szájából nyál folyt. Mintha végtelen vénség öntötte volna el. Százévesnek képzelhette, aki látta. Újra lőttem, ugyanarra a pontra. A második golyóra nem összeesett, hanem borzalmas lassúsággal feltápászkodott, és erőtlenül felállt, rogyadozó lábbal és lógó fejjel. Harmadjára is lőttem. Ez a lövés végzett vele. Látszott, ahogy a haláltusa az egész testét megrázza, és a maradék erőt is kiveszi a lábából. De ahogy összeesett, mintha egy pillanatra föl akart volna állni, viszont a hátsó lábát maga alá gyűrte, úgy magasodott föl, mint valami óriási, a tetején kiszélesedő szikla, az ormánya pedig égnek állt, mint egy fa. Trombitált, ekkor tette először és utoljára. Aztán ahogy visszaesett, hasával felém, olyan robajjal érkezett, hogy mintha még ott is megrengette volna a földet, ahol én feküdtem.

Felkeltem. A burmaiak már ekkor rohantak el mellettem a sárban. Nyilvánvaló volt, hogy az elefánt nem fog többé fölkelni, de nem volt halott. Ütemesen lélegzett, hosszú, ziháló zörejekkel, hatalmas tömege fájdalmasan emelkedett és ereszkedett. Szája tágra nyílt, mélyen beleláttam halvány rózsaszín szájüregébe. Hosszan vártam, mire meghal, de nem gyengült a légzése. Végül kilőttem a fennmaradó két golyót is, oda, ahol a szívét sejtettem. Sűrű vér patakzott ki belőle, mint a vörös bársony, de még mindig nem halt meg. Teste meg sem rándult, amikor a lövések elérték, megkínzott légzése szünet nélkül folytatódott. Haldoklott. Nagyon lassan és szörnyű haláltusában haldoklott, de valamilyen tőlem elzárt világban, ahol egy újabb golyó sem tudta jobban tönkretenni. Úgy éreztem, véget kell vetnem ennek a szörnyű hangnak. Irtózatos volt látni, hogy egy ilyen hatalmas állat ott fekszik, nincs ereje megmozdulni, és még meghalni sem, nem voltam képes még megölni sem. Visszaküldettem kisebb puskámért, és lövést lövés után eresztettem a szívébe és le a torkán. Úgy tűnt, semmit nem hatott. A kínzott zihálás ugyanolyan szabályosan folytatódott, mint az óra ketyegése.

Végül nem bírtam már elviselni, és elmentem. Később hallottam, hogy fél órába tellett, mire meghalt. Még mielőtt elmentem volna, a burmaiak szablyákat és kosarakat hoztak, és azt hallottam, még a délután folyamán szinte a csontig lecsupaszították.

Természetesen utólag vég nélküli beszélgetések zajlottak az elefánt lelövéséről. A gazdája dühöngött, de ő csak egy indiai ember volt, így semmit nem tudott tenni. Mellesleg, jogilag helyesen döntöttem, ugyanis a megvadult elefántokat meg kell ölni, mint a harapós kutyát, ha a gazdájának nem sikerül kordában tartania. Az európaiak között megoszlottak a vélemények. Az idősebbek azt mondták, igazam van, a fiatalabbak szerint piszok nagy szégyen lelőni egy elefántot csak azért, mert megölt egy teherhordót, ugyanis egy elefánt többet ér, mint bármilyen átkozott indiai teherhordó. Ezután pedig nagyon örültem, hogy a teherhordó meghalt, jogilag ez hatalmazott fel és adta meg a szükséges ürügyet, hogy lelőhessem az elefántot. Sokszor elgondolkodtam, hogy a többiek közül vajon volt-e valaki, aki rájött, hogy kizárólag azért tettem, hogy ne nézzenek bolondnak.

MIÉRT CSATLAKOZTAM A FÜGGETLEN MUNKÁSPÁRTHOZ?

New Leader, 1938

Talán az lesz a legőszintébb, ha először teljesen személyes szemszögből közelítem meg a kérdést.

Író vagyok. Minden író ösztönösen szeretne „távol maradni a politikától”. Azt akarja, hogy hagyják békén, hogy nyugton írhassa a könyveit. Ám sajnos lassanként egyértelművé válik, hogy ezt az ideált sem lehet jobban fenntartani, mint a hitvány kisboltosét, aki azt reméli, megőrizheti a függetlenségét az áruházláncok karmai között.

Először is, a szólásszabadság kora leáldozóban van. Nagy-Britanniában valamelyest mindig is művi dolog volt a sajtószabadság, mert végső esetben a pénznek van ráhatása a véleményekre. Mindaddig, amíg jogilag elismerik a szólásszabadságot, egy olyan író, aki nem az uralkodó nézeteket követi, mindig talál kibúvókat. Ugyanis az elmúlt pár évben sikerült elérnem, hogy a kapitalista osztály hetente több fontot fizessen nekem, hogy kapitalizmusellenes könyveket írjak. De nem áltatom magam azzal, hogy a dolgok állása örökre így is marad. Láttuk, mi történt a sajtószabadsággal Olaszországban és Németországban, és itt is meg fog történni előbb vagy utóbb. Eljön az idő – nem jövőre, és lehet, hogy nem is tíz vagy húsz év múlva, de már közeleg –, hogy minden írónak választania kell, hogy elhallgattatják, vagy termeli azt az ajzószert, amelyet a kiváltságos kisebbség elvár tőle.

Ez ellen küzdenem kell, ahogy a ricinusolaj ellen, a gumibotok ellen és a koncentrációs táborok ellen is. Az egyetlen kormányrendszer, amely hosszú távon is lehetővé meri tenni a szólásszabadságot, az a szocialista rendszer. Ha a fasizmus győzedelmeskedik, vége az írói pályafutásomnak – ami annyit jelent, hogy vége az egyetlen valódi teljesítőképességemnek. Ez már magában elegendő ok arra, hogy csatlakozzak egy szocialista párthoz.

A személyes szempontot vettem előre, de nyilván nem ez az egyetlen.

Egy gondolkodó embernek lehetetlen a miénkhez hasonló társadalomban élnie anélkül, hogy meg akarná változtatni. Körülbelül tíz év alatt lett valami fogalmam a kapitalista társadalom valódi természetéről. Láttam, hogyan működik a brit imperializmus Burmában, és részben láttam, hogyan hat a szegénység és a munkanélküliség Nagy-Britanniában. Elsősorban könyvek írásával harcoltam a rendszer ellen, amelyektől azt reméltem, hathatnak az olvasóközönségre. Ezt természetesen folytatni fogom, de az olyan pillanatokban, mint a jelen pillanat, nem elegendő a könyvírás. Az események üteme felgyorsul, az egykor egy generáció távolságra lévő veszélyek immár velünk néznek szembe. Az embernek cselekvő szocialistának kell lennie, nem csupán rokonszenveznie a szocializmussal, különben ellenségei kezére játszik, akik mindig résen vannak.

Miért inkább az ILP, mint más párt?

Mert az ILP az egyetlen olyan párt – legalábbis az egyetlen, amely elég nagy, hogy megérje, hogy latba vessük –, amely az én fogalmaim szerint is szocializmusnak nevezhető dologra törekszik.

Nem azt mondom, hogy elvesztettem a hitem a brit Munkáspártban. Legőszintébb reményem, hogy a Munkáspárt egyértelmű többséggel fogja megnyerni a következő országos választásokat. Viszont tudjuk, mi a Munkáspárt története, és ismerjük a jelen pillanat szörnyű kísértését – azt a kísértést, hogy minden elvet félredobjanak, s így készítsék elő az imperializmus elleni háborút. Létszükséglet, hogy létezzen emberek egy csoportja, akikben megbízhatunk, mert még az üldöztetés ellenére sem fogják feladni szocialista elveiket.

Úgy hiszem, hogy az ILP az egyetlen párt, amely pártként várhatóan jó döntést hozna az imperialista háborúban vagy a fasizmus ellen, ha majd megjelenik brit változatban is. Ám az ILP-t eközben anyagi érdek sem vezérli, és különböző csoportok is rendszeresen megrágalmazzák. Nyilvánvalóan minden segítségre szüksége van, amit csak megkaphat, beleértve az én segítségemet is.

És végül az ILP kontingensében voltam Spanyolországban. Sem akkor, sem azóta nem tettem úgy, mintha minden részletében egyetértenék a spanyol Egyesült Marxista Munkáspárt (POUM) által követett irányvonallal, amelyet az ILP is támogatott, viszont az események általános lefolyása megerősítette ezt. A Spanyolországban látott események világossá tették, milyen veszélyeket rejt a pusztán negatív „antifasizmus”. Mihelyst megértettem a spanyolországi helyzet lényegét, rájöttem, hogy az ILP az egyetlen brit párt, amelybe kedvem lett belépni – és szintén az egyetlen párt, amelybe legalább azzal a bizonyossággal léptem be, hogy soha nem fog az orromnál fogva vezetni a kapitalista demokrácia nevében.