Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Négyszáz nap szabadság, 2017

Lefelé a folyón, 2018

Reményszimfónia, 2018

Elmejáték, 2019

A köd után, 2019

Ahol a százszorszépek nyílnak, 2020

Az ígéret szép szó (Ígéret 1.), 2022

Az igazság arcai (Ígéret 2.), 2023

Copyright © Sienna Cole, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Koppányi Lilla

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5707-73-7

Milena

Milena Vlaszova tudta, hogy egyedül az idő számít. Az egyetlen ellenség, amitől igazán tartott, az óramutatók kérlelhetetlen körtánca volt. Egyelőre negyvennyolc óra telt el azóta, hogy letartóztatták, majd miután élt a hallgatás jogával, a CRDF-be szállították, amire a köznyelvben csak „női börtönként” hivatkoznak.

Nem érezte magát elveszettnek: tudta, kihez kell fordulnia. Megvolt a megfelelő forgatókönyv erre az esetre is, bár nem ismerte a részleteit, csupán egy telefonszámot kapott. Most, hogy átkísérték a fogvatartottak és ügyvédeik privát konzultációjára fenntartott helyiségbe, megbizonyosodott róla, hogy a forgatókönyv még mindig – a történtek ellenére is – érvényben van.

A kék börtönegyenruháját tanulmányozta, és egy pillanatra megsuhintotta a gondolat, hogy egy-egy súlyos döntést követően milyen képtelen irányt vehet az ember élete. A fényűző csillogásból a legsötétebb veremig jutott, de az ide vezető út egyetlen lépését sem bánta: még a bilincsek szorításában is szabadabbnak és erősebbnek érezte magát, mint az apja uralta luxusbörtönben. Ami pedig Nicholas Benninggel történt… minden percét élvezte. Szinte kéjes örömöt szerzett neki, ahogy felidézte a merényleteket, különösen a Dél-Kaliforniai Egyetemen történt nagy leleplezést, amikor a vitafórumon kivetítették azt a felvételt, és az egész állam tanúja lehetett a férfi megsemmisítésének. Nevetni támadt kedve, még a saját nehéz helyzete ellenére is. És ez még csak az előjáték…, ami ezután vár Benningre, az minden képzeletet felülmúl. Beleborzongott az elképzelésbe. Semmi mást nem kívánt, csak hogy ott lehessen; hogy láthassa, amint a bosszú bevégeztetik. Az idő azonban nagyon fontos tényező. Lépnie kell, mielőtt mások lépnek, és egyáltalán nem becsülte alá az ellenséget. Az ellenségeket.

Az ajtó nyikordulására ocsúdott, és megpillantotta az öltönyös férfit, akit két őr kísért be a helyiségbe. Soha életében nem látta ezt az embert, de ez nem is számított igazán.

– Brenton Bailey. Én vagyok a jogi képviselője – nyújtotta a kezét a férfi, majd megvárva, míg magukra maradnak, elhelyezkedett a keskeny asztal túloldalán álló széken. Milena várakozásteljesen figyelte, és az ügyvéd is ugyanígy tett. Majd ő szólalt meg elsőként:

– Alaposan elintézték az arcát – jegyezte meg, és az említésre a nő állába újra belehasított a fájdalom. A Benninggel való ütközet kemény volt, és nem múlt el nyomtalanul. A letartóztatása után ellátták a sérüléseit, és kapott egy rögzítőkötést, az éjszakáit pedig a gyengélkedőn töltötte, az erős fájdalomcsillapítók hatására kábult mozdulatlanságban. Nem volt alkalma tanulmányozni magát a tükörben, de érezte, hogy az egész arca duzzadt és formátlan, a szeme környéke pedig valószínűleg csúnyán bevérzett. Lassan, megfontoltan bólintott.

– Mi fog történni? – tért a tárgyra.

Az ügyvéd a biztonsági kamerák irányába sandított. A beszélgetést nem hallgathatták le, de a kamerán keresztül nyomon követhették, hogy szükség esetén közbeavatkozhassanak. És mivel Milena Vlaszova kiemelten veszélyes fogvatartottnak minősült, egyiküknek sem volt kétsége afelől, hogy meg is teszik.

– Én csak annyit tudok, amennyit megosztottak velem – irányozta elő Bailey. – Holnap tízkor tartják az óvadéktárgyalást a Los Angeles Megyei Felsőbíróság North Hill Street-i épületében. Valószínűleg reggel nyolc körül szállítják majd át, és a tárgyalásig a fogvatartottak fogadóközpontjában helyezik el. Velem csak a tárgyalóteremben találkozhat.

Az alkotmány minden előzetes letartóztatásba helyezett gyanúsított számára biztosítja az óvadéktárgyaláshoz való jogot, bár azt még Milena is tudta, hogy az ő ügyében esélytelen, hogy a bíró óvadékot állapítson meg. A bűncselekmény súlyossága és a szökési kísérlet a törvény szerint kizárja ennek lehetőségét. Értetlenül hunyorgott az ügyvédre; fogalma sem volt, milyen relevanciával bír ez az információ. A férfi kisvártatva folytatta.

– Egészen addig a pillanatig nincs semmi dolga – halkította le automatikusan a hangját. – Ne beszéljen senkivel, és maradjon nyugton! A beavatkozás a bírósági folyosón várható.

– A beavatkozás?

– Innentől nem az én dolgom. De készüljön fel minden eshetőségre.

Milena óvatosan kiengedte a visszatartott levegőt. Hát, eljön érte. A bizonytalan várakozás sötét óráiban néha megkörnyékezte a félelem, hogy magára marad. Túlfeszítette a húrt, és óriásit hibázott. Nem lett volna szabad Nicholas nyomában ólálkodnia, és elmennie a merényletek helyszíneire, ő azonban nem tudott ellenállni a kísértésnek. Először Laurát akarta felmérni, ugyanis a nő fogva tartása és megtörése az ő feladata volt. Aztán Nicholas Benning szemébe akart nézni, mielőtt újabb és újabb szögeket vernek a koporsójába. Látni akarta a tekintetében a félelmet és a kiszolgáltatottságot, amit a médiában tetszelegve még tudott leplezni, ám élőben, miközben a szépen felépített valósága téglánként omlott rá, már nem. Egyáltalán nem számított rá, hogy a férfi felfedezi őt a tömegben, és összerakja a képet, arra pedig végképp nem, hogy eljut a búvóhelyére is, és kis híján tönkreteszi az egészet.

Milena súlyosan veszélyeztette az akciót, és pontosan tudta, hogy ez nem marad válasz nélkül. Meg fogja kapni a méltó büntetését. Azonban túlságosan is fontos szereplője a történetnek, és még rengeteg feladat vár rá, ezért pótolhatatlan értéket képvisel. Végre megnyugodhatott, hogy ő még nem tett le róla. Érte jön, és Milena engedelmeskedik, bármi történjék is ezután.

– Ébredjen! – rázta meg a vállát óvatosan a nővér. Milena már fent volt, de csukott szemmel várakozott. Előző éjjel nem vette be a fájdalomcsillapítóit, hogy tiszta maradjon a feje, ez viszont azzal járt, hogy a zúzódásai pokolian fájtak, és az izgalom miatt csak percekre tudott elaludni. A reggel nem találta élete legjobb formájában, az előtte álló események azonban adrenalinnal pumpálták tele az ereit.

Reggelire felkínáltak neki egy hevenyészett szendvicset és egy pohár tejeskávét, amit étvágytalanul elfogyasztott, majd felvette azt a ruhát, amit az ügyvéd küldetett be neki: egy jellegtelen fekete nadrágkosztüm volt fehér blúzzal, de még mindig jobban mutatott, mint a kincstári kék overall. Kapott egy – a legszükségesebb eszközökre szorítkozó – sminkkészletet is, amelyből az alapozónak vette a legnagyobb hasznát: ha a duzzanatokat nem is tudta eltüntetni, legalább az elszíneződéseken enyhíthetett.

Fél nyolckor őrök jöttek érte, megbilincselték, és kivezették az épület elé, ahol egy kisbusz várakozott néhány más rabbal együtt, akiket szintén a bíróságra szállítottak át. Felkísérték a buszra, és Milena leült az egyik szabad ülésre. A rabtársai fogadásokat kötöttek, hogy mekkora óvadékot fog az esetükben megállapítani a bíró, de Milena nem csatlakozott – csak bámult kifelé az ablakon.

Aztán fél óra elteltével megérkeztek a bíróság magas üvegépületéhez. Újabb őrök jöttek, hogy a rabokat lekísérjék az alagsorban található cellákhoz, ahol a tárgyalásukig várakozhatnak.

A nő végre újra egyedül maradhatott. Nem örült volna neki, ha bárkivel is osztoznia kell a szűkös helyiségen. Sokan kényszeres beszélgetéssel igyekeznek oldani a feszültségüket, de neki egyrészt nem volt semmi mondanivalója, másrészt szeretett volna felkészülni arra, ami rá várt. Igaz, elképzelni sem tudta, mi az, csak abban lehetett biztos, hogy gyorsan kell majd reagálnia, bármi történjék is.

A várakozás elviselhetetlennek tűnt; az órák ólomlábakon vánszorogtak. Milena keze megállíthatatlanul remegett, lába pedig idegesen dobolt a szürke padlólapon. Egyre csak az járt a fejében, hogy nem szabad több csalódást okoznia. Mostantól pontosan kell tartania magát a tervhez, és hűen követni az utasításokat. Ha minden jól megy, rövidesen eltűnik ebből a rohadt országból, és újrakezdhet mindent. Jól akarta csinálni.

Kisvártatva lépteket hallott, és a gyomra gombóccá zsugorodott. Két őr tűnt fel a rács előtt. Egyikük kezében kulcs csörrent, majd fémes nyikorgással feltárult az ajtó.

– Indulás, Vlaszova, várja a bíró – állították fel a priccsről, majd két oldalról közrefogva elindultak vele a lifthez. Milena azon gondolkodott, vajon túlélik-e ezt a napot. Vajon túléli bárki is?

Csakhamar a tárgyalóterem párnázott ajtajához értek. Bár a bíró zárt óvadéktárgyalást rendelt el, így is ülhetnek bent néhányan. Vajon a teremben ül, aki a segítségére siet? Heves szédülés fogta el, és a levegő megakadt valahol félúton a tüdeje felé. Úgy érezte, mintha eltávolodna a testétől, mintha valamilyen erő kihúzná belőle a száján keresztül. Erősen koncentrált, hogy ne ájuljon el; ne mondjon csődöt itt, a célegyenes előtt. Elmosódott hangokat hallott, majd meglátta, ahogy mozdul a súlyos ajtó, és a törvényszolga arca megjelenik a résben… Aztán hirtelen minden elhomályosult.

Először a furcsa, tompa pukkanásokat hallotta. Az idő megfagyott egy pillanatra, mintha valaki kimerevítette volna a jelenetet a filmvásznon, majd robbanásszerű erővel újraindult. Füst tolult be a szájába, az orrába; a látása megszűnt, a szemgolyója szinte lángra gyúlt. Az érzékszervei kikapcsoltak; magatehetetlenül vergődött, próbált valami kapaszkodót találni, de mintha egy csapásra minden eltűnt volna körülötte. Aztán megérezte, hogy valaki a hóna alá nyúl, és egy irányba rángatja. A pánikszerű sikítozásból hirtelen kivált egy határozott férfihang, ami egészen közelről ordította a fülébe: „Gyerünk! Gyere már!”, ő pedig vakon botladozott utána. Ez a valaki egyszer csak durván a fejére rángatott egy gázálarcot, így végre levegőhöz jutott. Úgy érezte, a tüdeje kiszakad a mellkasából; úgy kapkodott a friss oxigén után, mintha a tenger fenekéről tört volna fel végre a felszínre. A férfi egyre csak vonszolta magával; futólépésben haladtak a mindent elborító sűrű, áthatolhatatlan füstben. Fogalma sem volt, merre haladnak, de egyszer csak a csípője egy autó kasztnijának ütődött. Kijutottak volna az utcára? Milena rábízta magát az idegenre, és hagyta, hogy vezesse. A füstben hirtelen körvonalazódni kezdett a külvilág: látta az aszfaltot a cipőtalpa alatt, sikoltozó emberek sziluettjét, egy épület falát, egy üvegajtót, ami hirtelen kinyílt, és ő újra bent találta magát a négy fal között. „Gyerünk!” – sürgette a hang. Egy hosszú folyosón szaladtak végig, majd megérkeztek egy lakás ajtajához. A férfi belökte az ajtót. Milena megbotlott a küszöbben, majd felszántotta az előszobát, és elterült a padlón. Percekig csak feküdt, mire eszébe jutott, hogy letépje magáról a maszkot. Ösztönösen indult az ablak felé, ami épp a szemközti épületre nézett: a bíróság épületére. Nem ismerte fel, alig lehetett belőle látni valamit: elborította a sűrű, szürkésfehér füst, mint az utcát is körülötte, sőt még ide is beszökött, beszivárgott az ablakon át.

– Nincs sok időnk – mondta a hang, amihez immár arcot is társíthatott: az egyik őr volt az, aki felkísérte a tárgyalóteremhez. Egy másik férfit is látott atlétában és mackónadrágban, egy tál gabonapehellyel a kezében.

– Mekkora műsor – csóválta a fejét. – Mekkora, kibaszott nagy műsor!

Milena egyiküket sem ismerte, de nem is volt rá szükség – tudta, hogy megbízhatóak. Az őr ismét megragadta a karját, és a konyha felé húzta. Egy apró, csempézett falú éléskamra nyílt belőle. A hátsó fal elől elhúzták a polcos szekrényt, de ezen kívül nem vett észre semmi szokatlant. Aztán a férfi a falhoz pattant, kilazította az egyik csempét, és kiügyeskedte a helyéről a rejtekajtót.

– Mássz be! – parancsolt rá Milenára, majd ő maga is követte. Az odú épp akkora volt, hogy összekuporodva elfértek benne.

A mackónadrágos fazon odalépett, és Milena kezébe nyomott egy csomag papír zsebkendőt meg egy palack vizet. Csak ekkor tudatosult benne, hogy taknya-nyála egybefolyik, és pokolian ég a torka.

– Jó pihit! – nevetgélt a mackónadrágos, majd rájuk csukta az ajtót, és a nő hallotta, hogy visszarendezi elé a szekrényt is.

Ott maradt kettesben az őrrel a vaksötétben, és próbált visszatalálni a jelenbe. Még mindig remegett, és a gondolatai is kusza, kibogozhatatlan csomókká gyűrődtek a fejében. Minden koncentrációját a légzése lelassítására fordította; küzdött a fájdalommal, az elviselhetetlenül csípő érzéssel a szemében, a szájában, a tüdejében.

Fogalma sem volt, mennyi idő telt el, de egyszer csak felsivított a csengő, és vad kopogás verte fel a csendet. Milena ijedten a kemény kőfalhoz tapadt, majd megérezte a férfi durva tenyerét a száján.

– Kussolj, vagy mindketten mehetünk a rács mögé életünk végéig – szűrte a fogai között.

Hallotta, ahogy többen is benyomulnak a lakásba, és bár tompán, de ki tudta venni idegesen elhadart szavaikat.

– Igazolja magát, uram!

– A robbanás miatt jöttek? – kérdezte a mackónadrágos. – Mi a fene történt? – Majd rövid szöszmötölés után: – Itt a személyim, tessék.

– Maga a lakás tulaja?

– Nem, csak bérlem.

– Látta ezt a nőt? – Minden valószínűség szerint megmutatták neki a fényképét.

– Ez az az orosz csaj, akivel tele vannak a hírek? Ő szökött meg? Beszarás…

– Uram, hivatalból át kell kutatnunk a környékbeli lakásokat. Van ellene kifogása?

– Nincs, nézzenek szét! Bár észrevettem volna, ha megjelenik nálam a csaj, higgyék el. Mutatós darab.

Milena behunyta a szemét, és lélegzet-visszafojtva fülelt. Hallotta, amint a rendőrök sietősen feltúrják a szobákat, kiforgatják a szekrényeket, felnyitják az ágyneműtartót, majd eljutnak a konyháig is. Fülsértően csörömpöltek az egymásnak ütődő edények és evőeszközök. Aztán valaki belépett a kamrába is.

– Húzzuk el a szekrényeket a faltól – hangzott a parancs. Milena úgy érezte, mindjárt kidobja a taccsot. Nem kapott levegőt, a feje szét akart robbanni. A zsaruk kevesebb mint karnyújtásnyi távolságra voltak tőle. Az egész élete azon múlt, felfedezik-e a rejtekajtót, vagy sem.

– A befőttesüvegekbe is benéznek? – ironizált a mackónadrágos. – Hátha eltette magát baracklekvárnak?

– Nincs itt semmi, menjünk tovább – érkezett meg végre a mondat, amire a nő reszketve várt. A kézfejébe harapott, hogy elrejtse megkönnyebbült sóhaját.

– Elnézést a kellemetlenségért, uram, és köszönjük az együttműködést. – A hangok egyre távolabbról szűrődtek be, majd elenyésztek a semmiben. Milena és az őr még legalább fél óráig a lyukban kuporgott, mire a mackónadrágos elég biztonságosnak ítélte meg, hogy előmerészkedjenek.

– Hát, ez kurva meleg volt – mondta, mikor kinyitotta a titkos ajtót. Milenát elvakította a fény; csak homályos foltok táncoltak a szeme előtt. Először az őr mászott ki az odúból, majd bizonytalan mozdulatokkal ő is kikászálódott, és lehuppant a fal mellett. Észrevette, hogy mindkét férfi kíváncsian méregeti, mintha legalábbis egy értékes műtárgy lenne, amit egy nagyszabású akcióval raboltak el a Louvre-ból. Végül is, ez nem állt messze az igazságtól.

– Mi lesz most? – nyerte vissza a hangját.

– Pár napig itt dekkolunk, aztán amikor lankadni kezd a zsaruk lelkesedése, lelépünk innen – mondta az őr.

– Együtt megyünk tovább?

– Nem. Nekünk csak ennyi volt a dolgunk, innentől egyedül mész.

– És… ő?

A férfiak összenéztek, majd a mackónadrágos a nappaliba sietett. Egy mobiltelefonnal tért vissza, amit aztán hanyagul a nő ölébe dobott. Milena ujjai alig engedelmeskedtek, miközben kioldotta a képernyőzárat. Azonnal felismerte a csevegőprogram ikonját, amit korábban is használt.

– Magamra hagynátok? – pillantott fel a két férfira, akik ismét összenéztek, majd nevetve elindultak kifelé.

– Ekkora cirkuszt egy picsáért – hallotta, de kisebb gondja is nagyobb volt annál, mint hogy magára vegye a dolgot. Rákattintott az ikonra, és megnyitotta a programot. Sietve gépelte be az üzenetet, majd várt. Jó pár percbe beletelt, míg választ kapott.

Kint vagyok.

Kis híján tönkretetted a tervet.

Nagyon sajnálom. Fogalmam sincs, hogy a király hogy talált meg.

A király eljutott a vadászházba, kivégezte a mexikóiakat és a herceget.

Milena szája tátva maradt a döbbenettől. Erre nem számított. Miután elkapták, nem jutottak el hozzá a hírek; fogalma sem volt, mi történt Benninggel, de a legvadabb képzelgései között sem szerepelt, hogy ilyen fordulatot vesznek az események.

Tudod, minek kellett volna történnie a vadászháznál.

Igen.

A gyerek visszakerült a királyhoz.

A rohadt életbe! – Milena a falnak döntötte a fejét, és a kopott mennyezeti vakolatra függesztette a tekintetét.

És a királyné?

Őt kijuttattam. Ez az egyetlen oka, hogy még nem vagy halott.

Milena összepréselte a szemhéját. Alakulhatott volna egészen máshogy is a napja. Tudta, hogy ő nem azért hozta ki a sittről, mert bármit is jelent neki, csupán azért, mert szüksége van rá. Fordítva ez egészen máshogy festett: Milena számára ez az ember, ez a fantasztikus, de velejéig gonosz zseni nagyon is sokat jelentett.

Mit kell tennem?

Szedd össze magad, változtasd meg a külsődet, aztán pár nap múlva hagyd el a várost. Juss el Dallasba, onnan indul a géped. A papírjaidat megkapod Derektől. A királyné a megbeszélt helyen vár. Innentől tudod, mi a dolgod.

És mi lesz a terv többi részével?

Azt meg kellett változtatnom. De amit helyette kitaláltam, sokkal hatásosabb lesz.

Mikor beszélünk újra?

Majd ha szükségét látom. Addig tedd a dolgod. Ha ismét elszúrod, az életeddel fizetsz érte.

Milena nem kételkedett benne, hogy komolyan beszél. Ő mindig komolyan beszélt, nem ismerte a tréfát. Lezárta a képernyőt, majd feltápászkodott a padlóról, és betámolygott a nappaliba.

– Melyikőtök Derek? – nézett végig a két férfin.

– Jelen! – emelte fel a kezét a mackónadrágos.

– Van valamid a számomra.

– Ja… – bólintott a pasas, miközben tetőtől talpig végiggusztálta. – De előbb vakard ki magad, mert okádék szarul nézel ki.

A fekete festék úgy örvénylett a lefolyó felé, mintha valami földönkívüli szörnyeteg vére volna. Milena felnézett a fürdőszobai faliszekrény tükrös ajtajára, és szemügyre vette magát. Amíg a hajfesték kifejtette a hatását, leborotválta a szemöldökét, és a helyét vékonyan kihúzta szemceruzával. Behelyezte a sötétbarna kontaktlencsét, ami tökéletesen elfedte világoskék íriszét, aztán nekiállt, hogy lekezelje a sérüléseket az arcán. Jó pár hétbe beletelik, mire teljesen felszívódnak a véraláfutások, de neki nincs annyi ideje. Egyelőre elég, ha a duzzanatot sikerül lelohasztania – a munka többi részét elvégzi az alapozó.

Miután letelt a hatóidő, a zuhanytálca fölé hajolt, és alaposan kimosta a festéket a hajából. Elővett egy hajszárítót a szekrényből, majd kifésülte és megszárította új frizuráját. Új fazont vágott magának: frufrut készített, és a lobonca hosszát is jelentősen lerövidítette, így az most a nyaka közepéig ért. Elégedetten nyugtázta, hogy egyáltalán nem hasonlít sem Milena Vlaszovára, sem Anna Ivanovára, akinek a személyazonosságát az elmúlt években használta. Kozmetikai viasz segítségével és kontúrozással majd még változtat a vonásain, és indulás előtt behelyez egy orrpirszinget.

A nappaliba sétált, és futólag a két férfira pillantott, akik épp a híreket nézték a tévében.

„A Nicholas Benning elleni merényletek egyik fő gyanúsítottja, Milena Vlaszova ma délelőtt megszökött a Los Angeles Megyei Felsőbíróság épületéből, ahova az óvadéktárgyalására szállították át. Az épületben és az épület előtti utcán több helyen füstbombákat robbantottak fel, ami legalább negyedórára átláthatatlanná tette a környéket. A nőnek valószínűleg az egyik őr segített megszökni, akinek szintén nyoma veszett. A robbanások következtében többen könnyen, néhányan súlyosan sérültek – őket jelenleg is kórházban ápolják. Milena Vlaszova annak az orosz üzletembernek, Arkagyij Vlaszovnak a lánya, akit 2014-ben az orosz elnökkel szembeni szankció részeként kiutasítottak az országból, és az Államokban lévő vagyonát befagyasztották. A szökésben lévő nőt és társát, Waylen Portrichet nagy erőkkel keresik. Egyelőre nem tisztázott, hogy még kik és hányan vehettek részt az akcióban.”

– Waylen? – vonta fel a szemöldökét Milena, miközben végigmérte a kanapén terpeszkedő fickót.

– Ideiglenesen – felelte ő. A nő nem kérdezett semmit: a neveknek, személyi adatoknak ezekben a körökben nem sok jelentőségük volt; úgy váltogatták őket, mint más a zokniját.

– Mi van, valami punk koncertre készülsz? – böffentette oda a másik, akit Derek néven azonosított. Milena válaszra sem méltatta. A következő néhány napot kénytelen lesz elviselni a társaságukban, de barátságot nem fognak kötni.

Később bekuporodott a hálószobába; próbált kényelmet találni a koszos, izzadságszagú ágyneműk között. Jólesett volna végre kialudnia magát, de tudta, hogy erre valószínűleg akkor lesz legközelebb lehetősége, amikor itt hagyja az Államokat. Laura járt a fejében, az előtte álló feladatok, aztán Nicholas és az apja… Mindenért meg fog fizetni. És aztán… Ki tudja, mit hoz a jövő? Leszokott arról, hogy elképzelje – régóta nem látta magát klasszikus női szerepekben, anyaként, feleségként… Ez a része elpusztult még valamikor régen, Moszkvában; az apja valamelyik ökölcsapása szétzúzta.

Hirtelen a parketta nyikorgására lett figyelmes, és az izmai egyszeriben megfeszültek. Félig lehunyt szemhéja alá halovány fény szökött be, majd meghallotta a férfi szuszogását. Keze óvatosan a párnája alá siklott, és rámarkolt a filézőkésre, amit a konyhában vett magához még korábban. A megérzései azt súgták, szüksége lesz valamilyen önvédelmi fegyverre. Lélegzet-visszafojtva figyelte, ahogy az alak az ágy végéhez somfordál, majd megáll, és néhány pillanatig mozdulatlanul bámul rá. Milena még egy méterről is érezte a felgerjedő mocskos vágyát, amivel egy időben az ő gyűlölettől izzó dühe is felébredt, és szétáradt a gyomrában.

A férfi várt egy darabig, majd egy hirtelen mozdulattal rávetette magát. A meglepetés erejével akart támadni, hogy a nőnek ne legyen ideje védekezni, de így is elkésett. Milena már számított rá. Ujjai megfeszültek a kés markolatán, majd mielőtt Derek maga alá gyűrhette volna, elrugaszkodott az ágytól, és arrébb gördült. A penge a férfi hasfalának nyomódott.

– Ha hozzám érsz, felmetszem a hasad, és azon keresztül tépem ki a tökeidet, te undorító állat! – sziszegte. Derek azonnal visszakozott.

– Jézusom! – lihegte. – Csak jóéjtpuszit akartam adni.

Milena még nagyobb erővel nyomta hozzá a kést; szinte érezte, ahogy a penge átvágja a bőr legfelső rétegét.

– Úgy látom, nem sikerült felfognod, hogy ki vagyok, és te kinek dolgozol – vicsorgott rá eltorzult arccal. – Jobban teszed, ha visszatakarodsz a helyedre.

Derek feltápászkodott, majd feltartott kézzel elhátrált.

– Nem akartam semmi rosszat… – védekezett szerencsétlenül, majd lepillantott az atlétájára, amit egy apró folton megszínezett a saját vére. – Megvágtál, baszd meg…!

– Ha a hajam szála is meggörbül, amíg itt vagyok, ez a vágás lesz a legszebb emléked – emelkedett térdre a nő, maga elé tartva a kést. A férfi végre feladta, és morogva kikullogott a szobából, Milena pedig reszketve összekuporodott az ágyban. Sok időbe telt, mire képes volt lecsillapítani magát. Egész életében az ilyesfajta rohadékok ellen védekezett. Olykor sikerrel járt, máskor nem volt ilyen szerencsés. De a rengeteg szenvedés legalább megedzette, harcost faragott belőle. Ez a harcos pedig bosszút akart. Olyan bosszút, amilyet még nem látott a világ.

Négy nappal később végre menetkész volt. A rendőrök lassan elpárologtak a környékről; elvetették a lehetőséget, hogy ott találják. Valószínűleg a vonat- és buszpályaudvarokon, az autópályákon és a reptereken folytatják a keresését. Amikor elhagyta a lakást, már nem Milena Vlaszova volt: a papírjai Daria Fjodorova névre szóltak. A combján szűk, fekete, a térdénél lyukasra koptatott farmer feszült, a lábán bőrbakancs, a felsőtestén pedig egy fekete, halálfejes póló. Az orrába egy ezüstszínű karikát tűzött, és erőteljes színekkel kisminkelte magát. Hátára akasztotta szegecsekkel kivert hátizsákját, és nekivágott az utcának. Az egyik újságárus bódénál megpillantotta az arcképét valamelyik napilap címlapján. Vett egy számot, és rámosolygott az eladónőre, aki gyanútlanul visszamosolygott rá. Aztán metróval a Union Stationre utazott, és a menetrenden kikereste a Dallasba induló járatot. A jegyét már korábban megvette az interneten.

Ahogy számított rá, a zsaruk ott hemzsegtek a pályaudvaron, és minden felszállót ellenőriztek. Kígyózó sorok álltak az épületben; az utasokon eluralkodott a türelmetlenség. Néha egy-egy keresetlen szó röppent fel a tömegből, ami a rendőrséget, és az éppen szolgálatot teljesítők édesanyját méltatta. Milena lelassította a légzését, és kiürítette a fejét. Csak a soron következő lépés lebegett a szeme előtt: a cél, hogy kijusson Los Angelesből.

Amikor sorra került, a kijáratot elálló két fiatal rendőrt már kellőképp frusztrált hangulatban találta. Átnyújtotta a személyi igazolványát, és szótlanul figyelte, ahogy az egyikük leellenőrzi a rendszerben az érvényességét. A férfi megnézte a kártyán lévő fotót, majd röviden Milena arcába bámult. Nem mondott semmit, csak visszaadta a kártyát. A nő biccentett, majd továbbindult a peron felé. Csak akkor fújta ki a visszatartott levegőt, amikor végre lehuppant az ülésre. Negyedóra múlva a busz elindult, végighaladt a várost keresztülszelő autópályán, majd behatolt a sivatagba. A következő másfél napban alig látott mást a kopár tájon és a szinte nyílegyenesen haladó aszfaltcsíkon kívül, de életében nem élvezte még így az utazást. Egyenesen a szabadság felé tartott.