CHRIS McGEORGE

KI VOLT AZ?

Budapest, 2021

A mű eredeti címe:

Chris McGeorge: GUESS WHO?

Copyright © Chris McGeorge, 2018

First published in Great Britain in 2018 by Orion,

an imprint of The Orion Publishing Group Ltd.

Fordította: Hoppán Eszter

Magyar kiadás © 2021 Lettero Kiadó, Budapest

Minden jog fenntartva.

A könyv vagy annak részlete semmilyen formában – elektronikus, mechanikus úton vagy fénymásolatban – sem közölhető a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

A szöveget gondozta: Tomka Eszter

Nyomdai előkészítés és tördelés: Formula Stúdió

A borító az eredeti kiadás alapján készült, © Orion Books

Borító: Bárdosi Gábor

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-5685-64-4 (epub)

ISBN 978-615-5685-65-1 (mobi)

A suli már kihalt, mire visszaérek. Anyu mindig mondogatja, hogy szétszórt vagyok, amikor elhagyok valamit, de sosem fogalmazza meg pontosan, hogy ezzel mit akar mondani. De úgy tűnik, hogy most megint szétszórt voltam. Amint belenéztem a táskámba félúton hazafelé, azonnal tudtam, hogy otthagytam a matekteremben a leckefüzetemet. Benne a mai házival. Gondoltam rá, hogy bent hagyom, de nem akartam csalódást okozni Mr. Jeffriesnek. Úgyhogy most itt vagyok.

Átvágok az udvaron, és bemegyek a főbejáraton. Van valami nagyon félelmetes a suliban sötétedés után – amikor már mindenki elment. Az iskola általában hangos és mozgalmas, de most némák a folyosók, és a lépteim olyanok, mintha egy elefánt dübörögne, mert annyira visszhangoznak. Senki mást nem látok, csak egy zöld overallos férfit, aki azzal a fura szerkezettel takarítja a padlót. Úgy néz ki, mint aki a világ legboldogtalanabb embere. Apa mindig azt mondja, ha nem tanulok rendesen, én is így fogok járni. Én nagyon sajnálom ezt az embert, aztán azt sajnálom, hogy sajnálom, mert a szánalom nem szép dolog.

Meggyorsítom a lépteimet, és odaérek a matekteremhez. Anya mindig úgy tanított, hogy legyek illedelmes, ezért bekopogok. Az ajtó úgy nyikorog, mintha kisegér vinnyogna.

Nem veszem észre rögtön. Az ajtó elakad a földön szanaszét heverő papírokban és füzetekben. Az egyik ismerős, lehajolok érte. Az enyém. Mr. Jeffries az óra végén szedte be.

Megérzem, hogy valami nagyon nincs rendben, és amikor felnézek, meglátom őt. Mr. Jeffriest, a matektanáromat. A barátomat. A terem közepén lóg, a nyaka körül nadrágszíj. Az arca furcsa színű, és a szeme úgy kiguvad, mint egy rajzfilmfigurának.

De nem rajzfilmfigura, hanem igazi. És eltart egy ideig, mire felfogom, hogy mit látok. Túl sokáig nem értem meg, hogy ez nem csak valami szörnyű tréfa.

Akárhogy is nézem, ott van.

Mr. Jeffries. Halott.

És aztán egyszer csak elkezdek sikoltozni.

1

Huszonöt évvel később…

Éles, hullámzó hang – belefúr az ember agyába. De amikor koncentrálni kezdett rá, csengés lett belőle. A fejében, vagy odakint – a világban valahol. Valami olyan helyen, ami nem lehet itt.

Brrrrrr, brrrrrr, brrrrr.

Brrrrr. Brrrrr. Brrrrr.

Igazi volt – mellőle jött.

Szem kinyit. Minden homályos – sötét. Mi történik? Nehézkes lélegzetvétel – egy pillanattal tovább tart a kelleténél, mire rájön, hogy a sajátja. Az érzékei ki-kihagynak, mint a fények a moziban. És aztán végre – érezte, ahogy a mellkasa emelkedik és süllyed, ahogy a levegő keresztüláramlik az orrlyukain. Csak éppen nem eléggé. Kinyitotta a száját, hogy többet szívjon be, és a szája hihetetlenül száraz volt – mintha dörzspapírral lett volna kibélelve.

Csend van? Nem, a brrrrr, brrrrr, brrrrr még mindig szól. Csak már hozzászokott. Egy telefon.

Próbálta megmozdítani a karját, de nem ment. A keze a feje fölött volt felhúzva, s a zsibbadás apró tűszúrásai vibráltak benne. Mindkét csuklója körül érzett valamit körben. Valami hideget és keményet. Fém lenne? Igen, úgy tűnik. Fémkarika a csuklóján – bilincs? Próbálta megmozgatni ernyedt kezét, hogy lássa, mihez vannak hozzáerősítve. A háta közepén egy rúdhoz. Ehhez lenne bilincselve?

Mindkét karja lüktetett a könyöknél – mindkettő furcsa szögben csavarodott ki, ahogy próbált manőverezni. Ülve támasztották neki ennek a valaminek, bármi is volt az. De valami puhán ült – jelenlegi kellemetlen érzése valószínűleg annak volt köszönhető, hogy egy kicsit lecsúszott. Félig ült, félig feküdt – meglehetősen kényelmetlen testhelyzet.

Összeszedte az erejét, belevájta a sarkát a puha felszínbe, és feltolta magát. A lába csúszott, nem tudta rendesen befúrni, de ennyi is elég volt. A feneke hátrébb került, csökkent a feszülés a karjában. Mivel az agyának már nem a fájdalommal kellett foglalkoznia, a körülötte lévő homály kezdett kitisztulni.

Először a tőle balra található tárgyak jelentek meg – a legközelebbiek. Egy asztalt látott önmaga és egy fehér fal között. Az asztalon fekete oldalú henger piros digitális számokkal. Egy óra. A 03:00:00 szám villódzik rajta. 3 óra lenne? Nem – figyelte egy darabig, és a szám nem változott. Mellette világító lámpa.

Fájt a szeme, amikor a fénybe akart nézni, amiből rájött, hogy a szobában meglehetősen sötét van. Kipislogta a vakító fényfoltot, és a fehér falra tekintett. Bekeretezett képet látott. Kukoricaföld, a távolban tanyával. De nem ez keltette fel a figyelmét. A tanyaház lángokban állt, vörös festékcsík csapott a kék égre. A kép előterében pedig egy elnagyoltan ábrázolt madárijesztő volt. És minél többet nézte, a madárijesztő mosolya annál szélesebb lett.

Elfordította a tekintetét. Nyugtalanította a kép.

Most már látta maga előtt a saját lábát – fekete nadrág, fekete cipő –, kinyújtva egy nagy ágyon. A vastag paplan lecsúszott, a lepedő felgyűrődött. Körülötte mindenféle párnák.

Előtte ismerős tájkép – bárkinek az lett volna. Asztal, kicsi lapos képernyős tévé, vízforraló, tálka kávés- és teástasakokkal, mellette bőrbe kötött, nyitva felállított étlap. Aztán végre megpillantotta a telefont is – elérhetetlen messzeségben. Mikor kissé megmozdította a fejét, gardróbszobát látott bal felé. Jobboldalt elöl egy ablak, a függönyök elhúzva, alig szűrődik be valami fény.

Félreismerhetetlen. Ez egy szállodai szoba.

Egy szállodai szoba.

És ő az ágyhoz van bilincselve.

Ez az egész nincs rendben.

Három éles búgás, ami belefúr az agyába. Brrrrr, brrrrr, brrrrr.

Az egész nincs rendben.

2

Nem tudta, hogy meddig ült ott így és hallgatta a csengést. Egy örökkévalóságig, vagy semeddig. De végül egy új hang is jött. Egy női hang. Enyhén gépszerű.

– Üdvözöljük, Mr. Sheppard. Ez itt a híres Great Hotel. Több mint hatvan éve kínálunk kiváló vendéglátást és olyan egyedülálló kényelmi szolgáltatásokat, amelyeket ön is megtapasztalhat, amíg ebben a fényűző környezetben időzik. A szolgáltatási menünkért nyomja meg az 1-es gombot, a frissen felújított edzőterem és szépségszalon információiért nyomja meg a 2-es gombot, a szobaszerviz-szolgáltatásokért, mint például korai ébresztés, nyomja meg a 3-as gombot…

Mr. Sheppard? Ez legalább stimmel, így hívják. Tudják a nevét? Már megint ugyanaz történt?

– …a bárban zajló előadásra vonatkozó információkért nyomja meg a 4-es gombot…

Túl sokat élt, túl sokat csinált? Húsz év anyagozás, ivás, meg anyagozás és ivás után kezdte azt hinni, hogy a túl sok az ő esetében már értelmezhetetlen fogalom. De már korábban is volt rá példa. Minden elsötétült, aztán valahol egészen máshol tért magához. A kataton állapotok hullámvasútja, melyre ő vette meg a saját jegyét.

– …a környékbeli információkért, például jegyfoglalás, közlekedés, kérem, nyomja meg az 5-ös gombot…

De már tudta, hogy milyen érzés ezekben a helyzetekben lenni. És ez nem az volt.

Mert…

Még mindig nem volt ott. Hol volt korábban? Azelőtt. Ott, ahol – amire utoljára emlékezett. Most egy szállodai szoba, aztán meg – Egy alak táncolt az emlékei peremén. Egy nő.

Szárazon nyelt, és nyelvét végigfuttatta a fogain. Volt bennük valami – bor szürke és rothadó utóíze valami vegyi anyaggal keveredve.

– …a korai kijelentkezéshez, kérem, nyomja meg a 6-os gombot. Ha újra végig szeretné hallgatni a lehetőségeket, nyomja meg a 7-es gombot.

Ez nem stimmel. Nem lenne szabad itt lennie.

A telefon – a telefon elnémult. Valamilyen oknál fogva a hang hiánya még rosszabb volt. Ha ő hallja a nőt, a nő vajon hallja őt? Csak egy robot, egy robot. De attól a vonal még él. Megér egy próbát.

– Ha újra végig szeretné hallgatni a lehetőségeket, nyomja meg a 7-es gombot.

Megint megpróbálta megmozdítani a kezét, hogy valamennyire visszatérjen bele az élet. Gyorsan ökölbe szorította a tenyerét. Amikor már elég jól ment, összeszedte magát és a csuklóját a középen lévő fémrúdhoz rántotta. A bilincsek zajosan koccantak. A hang erős volt, de mégsem elég erős.

Az idődet vesztegeted. Ez csak egy robot.

Kinyitotta a száját, az ajkai olyan nehezen váltak szét, mintha évek óta nem használta volna őket. Mondani próbált valamit; maga sem tudta, mit. De csak valami reszelős hördülés tört fel belőle.

– Ha újra végig szeretné hallgatni a lehetőségeket, nyomja meg a 7-es gombot.

Csend.

Kinyitotta a száját. Valami olyasmi jött ki rajta, hogy „segítség”. Csak egy robot. De még mindig nem elég hangosan.

Csend.

Aztán a telefonos robot felkacagott.

Nem is robot.

– Oké, Mr. Sheppard, legyen, ahogy akarja. De hamarosan beszélnünk kell. Már alig várom, hogy lássam, mi lesz a következő lépése.

Micsoda? Nem volt ideje elgondolkodni a szavakon, mert szörnyű hang következett. A megszakadt vonal szaggatott búgása. A nő eltűnt.

Próbált lehiggadni – a szíve vadul dobogott. Ez nem lehet igaz – nem lehet igaz? Talán nem is az. Talán csak valami rossz álom vagy egy rossz drogos trip. Mostanában elég keményen nyomta. De amikor belegondolt, mégsem tudta elhinni.

Túlságosan valóságosnak tűnt.

Valaki úgyis jön majd. Valakinek jönnie kell. Mert a személyzet láthatólag tudja, hogy ő itt van, ami azt jelenti, hogy az egész hotel tudja. És nem bilincselhette saját magát az ágyhoz, úgyhogy…

Már alig várom, hogy lássam, mi lesz a következő lépése.

Mi volt az értelme a hívásnak? Ez a rossz a telefonban – nagyjából annak adod ki magadat, akinek akarod, és sosem lehetsz biztos a dolgodban. Miért hívta ez a robot/nem robot nő? Nem tudta elérni a telefont. Ez a nő lesz az – az, aki az ágyhoz bilincselte. Aki ezt a beteg tréfát űzi vele. És ha ő nem a személyzet tagja, akkor ez azt is jelentheti, hogy senki nem fog jönni.

Nem. Ez egy szálloda. Nyilván jönni fog valaki. Majd egyszer.

Lehunyta a szemét. És próbálta eléggé lelassítani a légzését ahhoz, hogy hallja, ami esetleg a szobán kívül történik. Léptek zaja, guruló bőrönd dübörgése. De nem volt semmi. Csend.

Bár ez nem volt teljesen igaz.

Már érezte, mielőtt meghallotta volna. Azt a bizsergést a tarkóján. Aztán nagyon halkan, a lélegzetvétel neszét.

Nem volt egyedül.

3

Rádöbbent, hogy a hang végig ott volt – olyan természetesen, hogy fel sem tűnt neki. De amikor visszatartotta a saját lélegzetét, hallhatóbbá vált. Lélegzés. Szinte zajtalan – mintha egy szellem lélegezne. De kétségtelenül ott volt. Halk, felszínes levegővételek.

És minél jobban koncentrált, annál többet hallott. Ott volt körülötte mindenhol. Nem is egy ember. Vajon hány lehet? Nem tudhatta. Emberek, többen, vele egy szobában.

Tudta, hogy ki kell nyitnia a szemét, de a teste nem engedelmeskedett. Az agya elkezdett nem létező pontokat összekötni – hiábavalóan értelmet adni az egésznek. Ez valami PR-fogás? Az ügynöke figyelmeztette őt valami ilyesmire – a nagyfőnökök szívesen fizetnek egy botrányért. Mi lehetne jobb botrány egy szállodai orgiánál?

Mégsem stimmelt a dolog. Tényleg képesek lennének elrabolni, az ágyhoz bilincselni őt, pusztán egy sztori kedvéért? Nem az ő stílusuk lenne. Különben is állig fel van öltözve.

Szorult helyzete ellenére majdnem elnevette magát. Most már tényleg meg fog őrülni. Egy dologgal több, amivel foglalkoznia kell.

De először is nagy erőfeszítéssel kinyitotta a szemét. A szállodai szoba nézett vissza rá. A légzés hangja továbbra is megvolt. Körül kellett néznie. Amennyire csak tudott, bal felé dőlt. A jéghideg bilincs a bőrébe vájt, de próbált nem törődni vele. A fejét is oldalra hajtotta, hogy kilásson az ágy széle fölött.

Azt várta – remélte? –, hogy csak szőnyeget fog látni. Ehelyett valami olyasmit pillantott meg, amit nem egészen tudott meghatározni. Aztán rájött, hogy egy ember hátát látja, barna zakóban, hason fekve a szőnyegen. Amikor a gondolat bekattant a fejébe, gyorsan visszalendült az ágy közepére.

Egy ember. Egy igazi ember. Arccal a szőnyegen.

Megint csend – a légzés továbbra is maradt. De most valami más is elkezdődött. Motozó hang, mintha egerek rágcsálnának kartonpapírt.

Rákényszerítette magát, hogy kinézzen az ágy jobb oldalán, megint csak megfeszítve a bilincseit. Ott nem volt senki. A szőnyeg tompa bordó. Mikor azonban jobban szemügyre vette a látható padlódarabot, észrevett valamit. Valami sárga csík vezetett az ágy vége felé. Túl vékony volt ahhoz, hogy zsinór legyen, és hirtelen megrándult. Haj. Haj volt.

Visszahúzódott az ágy közepére. Haj? Te jó ég.

Egyenesen előre nézett, a tévé fekete tükrébe. Semmit nem látott benne – még önmagát sem. És ennek örült. Nem akarta tudni, milyen szánalmasan fest. A feketeség megnyugtatta. Addig fogja bámulni a tévét, amíg valaki nem jön a megmentésére. Nem hajlandó elfogadni ezt az egészet.

De már miközben ezt végiggondolta, azon kapta magát, hogy tekintetét ellenállhatatlanul vonzza valami az ágy peremén túlra, a cipője fényességén túlra, ahol valami megjelent. Egy ujj. Aztán kettő. Aztán egy egész kéz kapaszkodott a paplanba.

Elállt a szívverése. Megindult a mozgolódás, és a légzés is hangosabb lett – mindenhol körülötte. És most…

Magukhoz tértek.

4

Egy arc az ágy végénél. Szőke. Egy lány – húsz körüli. Úgy érezhette magát, mint ő – zavarodott és sápadt, a tekintete rémült. Először körülnézett, billegő fejjel, aztán amikor megpillantotta őt, meglepetésében gyorsan lebukott.

– Hé! – próbált megszólalni. A hangja reszelős volt, akarata ellenére inkább fenyegető, mint megnyugtató. Újra próbálkozott. – Hé! – Ezúttal kicsit jobban sikerült.

A lány újra felbukkant. A bilincsre pillantott. Még zavartabbnak tűnt. De mivel a férfi nem tudott felkelni, ez talán segített – nem húzta megint le a fejét.

– Mi ez? Mi történik? Hol vagyok? – A lány hangja vékony volt és rémült. – Mit művelt velem?

A férfi döbbenten meredt rá.

– Én is így ébredtem fel itt, ahogy maga – csörgette meg a bilincset nyomatékképpen.

Bevált. Valami új jelent meg a lány arcán – megértés. Egy pillanatra összekapcsolódott a tekintetük, megosztották egymással a félelmüket.

Aztán mozgolódás hallatszott a földről, és a lány lepillantott. A férfi nem látta, mit néz. De bármi is volt az, a lány hátraugrott. Beleütközött az asztalba a csípőjével, és a szobaszervizmenü felborult. A lány kurtán nyikkant egyet.

Most már jobban látta. Farmer. Világossárga kapucnis pulóver. Egy átlagos lány. Mikor jobban megnézte, észrevette, hogy van valami a bal mellén. Valami matricaféle.

– Más emberek – zihálta a lány. – Vannak még más emberek is itt.

– Tudom. – Kezdett könnyebb lenni a beszéd, mintha beindulna egy motor. – Hányan?

– Nem tudom. Én nem…

– Tudnom kell, hányan vannak.

Miért? Miért fontos ez? Talán azért, mert minden egyes újabb embertől annyival rosszabb lesz ez az egész.

Mikor meghallotta a férfi hangját – az igazi hangját –, valami felderengett a lányban. Rámeredt – nagy, kerek szemekkel. Ahogyan mindig mindenki néz rá.

– Egy pillanat – mondta a lány. – Maga nem…? Én nem…?

Én nem ismerem magát valahonnan? Ez csak késlelteti a dolgokat. Mindig is a peremen egyensúlyozott – nem ismerték fel első pillantásra, a második azonban megtette hatását.

– Maga…

– Igen, igen. – Általában örült, hogy felismerik. De most nem. – Hányan vannak?

– Istenem… négyen. Egy lány. Két férfi. És egy nő. Nem tudom, hogy…

– Lélegeznek?

– Azt hiszem. Megmozdultak – legalábbis a nő meg a lány. Nem akarom megnézni.

– Nem, nem is kell, menj az ajtóhoz, oké? – A lány a fejét rázta. Hisztéria – a haladás ellensége. Nagy levegőt vett. – Menjen ki innen. Menjen, és szerezzen segítséget. Kimegy, és segítséget hoz, rendben?

– Mi ez? – nézett idegesen ide-oda a lány. A férfi örült, hogy ő nem látja, amit a lány.

– Nem tudom. De menjen. Az ajtóhoz – Majdhogynem könyörgött. Máris meddig süllyedt?

Már alig várom, hogy lássam, mi lesz a következő lépése.

A lány előrenézett, véletlenül se a földre. Áthaladt a férfi látóterén, az alkóv felé. Látnia kellett az ajtót. A férfi nem tévedett abban, hol van. Hát persze. A lány két eltúlzott mozdulatot tett, oldalirányba. Testeket kerülgetett. A férfi anélkül is tudta, hogy látta volna őket. A lány eltűnt szem elől az alkóvban.

Nekifeszült a bilincsnek, ezúttal előrefelé, és a nyakát nyújtogatta, de nem látta a lányt. Hallotta, ahogy próbálja kinyitni az ajtót, babrál a kilinccsel. Megrázza. De nem hallotta, hogy nyílna az ajtó. Miért nem nyílik?

– Be van zárva – mondta a lány. – A kulcskártyafény pirosan ég. Én nem tudom…

Újabb nesz. Újabb kaparászás. A lány a zárral próbálkozott – a mechanikus zárral.

– Beragadt. Be van zárva.

Hogy lehet bezárva?

– Nem látja valahol a kulcskártyát? Esetleg a fali tartóban, ahová be kell dugni, hogy legyen világítás?

– Nem, sehol semmi. Van egy…

– Nézzen ki a kémlelőlyukon – mondta a férfi. – Valaki esetleg erre jöhet. Talán… – Valaki. Bárki.

Szünet. Aztán:

– Csak a folyosót látom. – Dörömbölés. A lány dörömbölni kezdett az ajtón. Bumm. Bumm. Bumm. Egyre hangosabban, amíg olyan nem lett a hang, mintha lyukat ütne az ajtón. – Be vagyunk zárva ide. Valaki! Nem tudunk kimenni!

A dörömbölésen túl hallott és érzett még valami mást is. Elfordult, és egy hosszú fekete hajkoronás idős nőt pillantott meg. Egymásra néztek, és szerette volna, ha be tudja dugni a fülét, amikor a nő sikoltozni kezdett.