Szendi Gábor

Immunerősítés belülről

Szendi Gábor korábbi művei a Jaffa Kiadónál

A férfi hanyatlása és bukása

A nő élete

A nő felemelkedése és tündöklése

Az önértékelés csapdájában

Boldogtalanság és evolúció

Értelmes szenvedés: a boldogság

Immunerősítés belülről

Isten az agyban

Napfényvitamin

Paleolit ismeretek haladóknak

Paleolit szakácskönyv (Mezei Elmirával)

Paleolit táplálkozás

Paleolit táplálkozás és korunk betegségei

Paleolit táplálkozás kezdőknek

Pánik

Párbajok nélkül

Szárnyakat adni

Tévutak az orvoslásban

Új vitaminforradalom

© Szendi Gábor, 2020

© Jaffa Kiadó, 2020

Minden jog fenntartva!

Borítóterv Hegyi Péter

Szerkesztette Lépesfalvi Zoltán

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Felelős kiadó Rados Richárd

ISBN 978-963-475-424-4

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. • www.ekonyv.hu

Jogi nyilatkozat

A szerző és a kiadó semmilyen felelősséget nem vállal bármely, a könyvben szereplő, életmódra vonatkozó ajánlás, egészségügyi tanács, illetve étrend követése idején, következtében fellépő bármilyen egészségi problémáért.

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka
megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Tartalom

Civilizáció és immunműködés

Az elhízás mint betegség

Miért tekinti az orvostudomány a túlsúlyt és az elhízottságot
egészségi problémának?

Felborult anyagcsere
– talajt vesztett immunrendszer

A metabolikus szindróma
és a gyulladás

Hogyan okoz gyulladást
a nyugati életmód?

Szénhidrátok

Ómega-6, ómega-3 és immunitás

D-vitamin

Étrendek és immunitás

Szedjünk-e vitaminokat?

Testünk erőművei

A Covid–19

A Titanic-effektus

Miért vagyunk mindig felkészületlenek?

Az egészségügy 70 éves válsága

Amikor két pandémia
találkozik

Miért növeli meg a nyugati életmód
a koronavírus-halálozást?

A gyulladás és a Covid–19

A cukor és a Covid–19

Miért csökken az idős emberek és a krónikus betegek immunaktivitása?

A mikrotápanyagok és a mitokondriumok

A D-vitamin esete a SARS-CoV-2-vel

C-vitamin és SARS-CoV-2

A rákról

Miért nevezzük a rákot
civilizációs betegségnek?

A rák és a táplálkozás

A D-vitamin és a rák

A rák kiegészítő kezelése

Az influenza

Fertőző-e az influenza?

Hatásosak-e a védőoltások?

Oltásmellékhatások

Az antivirális szerek megelőzik-e, illetve enyhítik-e az influenza lefolyását?

Az influenzajárványok okáról

Zárszó

Jegyzetek

Felhasznált irodalom

Civilizáció és
immunműködés

Ha egy könyv címe kifejező, akkor a könyv maga nem más, mint a cím kifejtése és magyarázata. Ennek ellenére talán nem árt néhány szóban megfogalmaznom, mit is ígér ez a könyv. Először is: jó dolog a pozitív gondolkodás, sokan ajánlják is, hogy ez megvéd minket a betegségekkel szemben, de ez a könyv – ha a cím sugallna is valami spirituális irányt – nem erről szól.

Az immunerősítés belülről röviden szólva a belső erők biológiai értelemben vett felszabadítását jelenti. Az állati, majd az emberi evolúció során egy rendkívüli erejű védelmi rendszer épült ki bennünk, amelynek van egy velünk született ága, az úgynevezett innate immunitás, és van egy adaptív, azaz az újszerű fenyegetésekre reagáló része, amit adaptív immunitásnak nevezünk. A velünk született a gyorsreagálású hadtest, az adaptív immunrendszer pedig a hosszú távú védekezést szolgálja. Az adaptív immunrendszernek kis idő kell, hogy mozgósítsa erőit: ezt vagy a memóriasejtek végzik, ha a szervezetünk már találkozott valamikor a kórokozóval, vagy az immunrendszer más sejtjeinek kell elemezniük az újdonsült behatolót, és kialakítani vele szemben a védekezést. Ez az összetett védekező rendszer remekül működne – ha hagynánk.

Hogy életmódunkkal egyre inkább gúzsba kötjük immunrendszerünket, arra szomorú bizonyság a fejlett országokban uralkodó rákjárvány. Lassan már megszokjuk, hogy az emberek negyede rákban hal meg, holott a régi utazók vagy a mai orvos-antropológusok kevésbé ismert megfigyelései szerint a tradicionális életet élő természeti emberek gyakorlatilag rákmentesek.[1], [2], [3] De a rákhalálozás még a 19. században is sokkalta alacsonyabb volt, mint manapság. Sir William Osler 1900-ban arról írt, hogy az Egyesült Államokban 40 év alatt több mint háromszorosára nőtt a rákhalálozás, azaz 1850-ben 9, 1890-ben már 30 rákhalál jutott százezer főre.[4] Az USA-ban 2018-ban 168/100 000 volt a rákhalálozás, és 440/100 000 volt az újonnan diagnosztizált esetek aránya. Vegyük figyelembe, hogy ha ma ugyanaz volna a rákból való gyógyulás esélye, mint az 1800-as években, akkor a rákhalálozás aránya még a jelenleginél is sokkal magasabb volna. Beszédes adat, hogy az USA-ban élő emberek 38 százaléka betegszik meg élete során rákban.[5]

De a modern ember „megbolondult” immunrendszerére ugyancsak jó példa az autoimmun betegségek vagy az atópiás betegségek (allergia, asztma, ekcéma) növekvő gyakorisága is. Az első autoimmun betegségeket a 19. század elején írták le, és nem azért, mert korábban nem ismerték fel, hanem mert gyakorlatilag ismeretlenek voltak. Azóta a kórképek száma és az egyes autoimmun kórképekben való megbetegedések gyakorisága folyamatosan nő. A világon évente 3,7%-kal nő a neurológiai természetű, 6,2%-kal a gyomor- és bélrendszert érintő, 6,3%-kal az endokrinológiai típusú és 7,1%-kal a reuma kategóriába sorolható autoimmun betegségek aránya. Összességében évente 19%-kal nő az újonnan diagnosztizált autoimmun betegek száma, és így évente 12%-kal emelkedik az autoimmunbetegek előfordulási aránya.[6] Az atópiás betegségek terjedését jól illusztrálja egy skót kikötővárosban, Aberdeenben 1964 és 2000 között megfigyelt gyakoriságnövekedés. Az asztmások, a szénanáthában és az ekcémában szenvedők aránya 36 év alatt ötszörösére növekedett, miközben a városba ez idő alatt nem települt semmiféle légszennyező gyár.[7]

Az okok persze sokrétűek, de az orvoslás különféle magyarázatai, amelyek az élethossz növekedésével, a génekkel, a környezetszennyezéssel vagy éppen az UV-sugárzással magyarázzák az egyes kórképek növekvő gyakoriságát, elégtelenek, és elfedik a valódi okokat. Elég rápillantani a statisztikákra, hogy belássuk, nagyjából 170 éve indultak el azok az egyre romló negatív trendek, amelyek mára a fejlett országokat beteg társadalmakká tették. Ma már általános az az összefüggés, hogy aki megéli a 70–80 éves kort, élete utolsó 10–15 évében valamilyen krónikus betegségben – például szívbetegségben, cukorbetegségben, rákban, veseelégtelenségben, Alzheimerben – szenved. Az alábbi grafikon azt mutatja, hogy a világon elért átlagélethossz-növekedés valójában betegségben eltöltött évekkel hosszabbította meg az emberek életét.[8]

Ezért is vezették be a várható egészséges élethossz fogalmát, mert ritka kivételnek számít az élete végéig egészséges ember.

Éles kontrasztban áll ezzel a természeti emberek élete, akik 70–75 évig simán elélnek, 20–25%-uk még sokkal tovább is[9] – és életük végéig egészségesek és aktívak.[10] A természeti népek életmódbeli fölényét mutatja a nyugati emberrel szemben az USA 1900-as népszámlálásának eredménye is: e szerint az indiánok között hetvenszer több volt a 100 éves vagy afeletti korú, mint a fehérek között.[11] Az alábbi grafikon szerint az emberek hatvanéves kor fölött sem a gazdag, sem a szegény országokban már nem képesek megtermelni a megélhetésükhöz szükséges javakat, míg a természeti emberek életük végéig többet termelnek, mint amennyit elfogyasztanak.

Persze az átlagember nem történetiségében látja a betegségek elszaporodását, és a különböző életmódok egészségre gyakorolt hatását sem tudja megtapasztalni, hiszen körülötte mindenki a nyugati étrenden él. Viszont szeretne egészséges maradni, ezért gyanakodva keresi végzetének okait, és elhiszi, amit a média és az orvoslás tálal az ételeinkbe kerülő rákkeltő vegyi anyagokról, a műanyag palackból kioldódó hormonszerű vegyületekről, a gyümölcsökkel elfogyasztott rovarirtókról, a sütéssel keletkező rákkeltő anyagokról és a különféle mikroorganizmusokról. Ezek persze ártalmas dolgok, de ezek összhatása a nyugati ember betegségeinek egészen csekély töredékét képes csak megmagyarázni, az emberek információ híján mégis ezekre koncentrálnak. Vegyük a növényvédő szerek példáját! A növények maguk is mérgeket fejlesztenek ki a kártevők ellen, így a zöldséggel-gyümölccsel naponta elfogyasztott mérgek 99,99%-át ők állítják elő. Az emberek naponta 1,5 gramm 5000–10 000-féle, növények által termelt rovarirtót fogyasztanak, ami tízezerszerese a mezőgazdasági permetezőszerek elfogyasztott maradványainak. A növények által termelt rovarirtó szerek közül 52-ből 27 karcinogénnek bizonyult. Mégis az a tapasztalat, hogy a fokozott zöldség- és gyümölcsfogyasztás véd a rákkal szemben.[12] Van itt tehát egy látszólagos ellentmondás, amit az old fel, hogy a patkányoknál nagy dózisban rákkeltőnek bizonyuló anyagokat az emberi szervezet képes semlegesíteni, sőt paradox módon sok káros anyag kis mennyiségben egyenesen védő hatású.[13]

Miben reménykedik a nyugati ember? Megadózisú vitaminokat és étrend-kiegészítőket szed, amelyekről a kutatók és a gyártók azt állítják, hogy megvéd ettől vagy attól. Ezek az ajánlások persze általában nem alaptalanok, csak nem képesek ellensúlyozni az immunrendszert teljesen legyengítő életmód hatásait. Hogy mondjak egy példát, a D-vitamin valóban csökkenti a rákkockázatot, de nem képes ellensúlyozni az elhízással megváltozó anyagcsere-folyamatok rákkeltő hatásait. Már csak azért sem, mert elhízottaknál a D-vitamin másképp működik.

Mivel a D-vitamin eltárolódik a zsírsejtekben, a nagy mennyiségű zsírtömeg felszippantja a napozással vagy tablettában szedett D-vitamint, ezért az elhízottakban jóval alacsonyabb a D-vitamin szintje. Mivel az elhízottak többségénél a máj is elzsírosodik (ez a nem alkoholos zsírmájbetegség), továbbá az aktiválást végző enzimekből kevesebb termelődik, így a máj csak részlegesen képes aktiválni a D-vitamint (ami csak elővitamin, először a májban, majd később a vesében alakul át hatásos formává). És a D-vitamin nem kering örökké a vérben, bizonyos enzimek idővel lebontják: úgy tűnik, hogy ezek a bontó enzimek elhízottaknál gyorsabban hatástalanítják a zsírsejtekben tárolt D-vitamint.[14]

Az elhízás mint betegség

A zsírraktárak evolúciósan arra alakultak ki, hogy ínséges időkben legyen mindig tartalék az életben maradáshoz. Egy normál súlyú ember annyi zsírt tárol a testében, amennyi éhínség esetén egy hónapig is ellátja energiával. Nőknek különösen fontos a megfelelő zsírtartalék; ha 20% alá csökken a női test zsírtartalma, megszűnhet a menstruációs ciklus.[15] Az emberi evolúció során – egészen a 19. század végéig – nem volt jellemző a táplálékokhoz való korlátlan hozzáférés, ami a mai fejlett társadalmakat jellemzi.

Induljunk ki abból, hogy a természeti népek körében nemhogy elhízott (BMI > 30 kg/m^2), de még túlsúlyos (BMI > 25 kg/m^2) ember sem igen található.[16] A BMI az angol body mass index, magyarul testtömegindex rövidítése. Úgy számoljuk ki, hogy a testsúlyunkat elosztjuk a méterben megadott testmagasságunk négyzetével. A nyugati orvoslás a 25-ös BMI-ig tekinti a testsúlyt egészségesnek; valójában – hacsak valakinek nincs fejlett izomzata – a 22-23 BMI-t meghaladó testsúly már egészségi kockázatokkal jár. Az alábbi grafikonon látható, hogy a történelem során az átlagos testtömegindex egészen a 20. század elejéig 20-22 kg/m^2 körüli volt, aztán az olcsóvá vált gabona és cukor miatt a népesség súlygyarapodásnak indult, ami 1980 körül lódult igazán neki, amikor az USA első hivatalos étrendi ajánlását követve a fejlett országokban megjelentek az első nemzeti étrendi ajánlások.[17]

Azaz a népesség átlagos testsúlya egészen az utolsó 40–50 évig az orvosi értelemben vett normál övezetbe tartozott. A modern nyugati étrendből lassan kiszorultak a zöldségek, és a helyüket a gyorsan felszívódó szénhidrátok, a feldolgozott, s mára az ultrafeldolgozott ételek vették át.

Miért tekinti az orvostudomány a túlsúlyt és az elhízottságot
egészségi problémának?

A választ azok a vizsgálatok adják meg, amelyekben vagy éveken át követtek embereket, és a testtömegindexüket összevetették az évek során kialakult betegségeikkel, vagy különböző súlycsoportba tartozó személyek egészségi állapotát vetették össze. Például egy amerikai vizsgálatban 1976-tól nyolc éven át követtek 116 ezer 30 és 55 év közötti nőt, és feljegyezték az évek során bekövetkezett különféle, szívvel kapcsolatos megbetegedéseket. A 21-es BMI-sekhez képest a még egészségesnek tekintett 21 és 23 kg/m^2 közé esőknek már 30%-kal nagyobb volt a kockázatuk szívinfarktusra. A 25–29-es testtömegindexűeknek már 80, a 29-es és ennél nagyobb testtömegindexűeknek már 330%-kal volt nagyobb a kockázatuk a súlyos vagy halálos szíveseményre.[18]

Közelebb kerülünk témánkhoz, ha az elhízás és a rákkockázat kapcsolatát elemző angol Egymillió nő vizsgálat által feltárt összefüggéseket idézem. A vizsgálatban 1,2 millió nőt követtek hét éven át. Ez idő alatt az elhízottaknak háromszor valószínűbben alakult ki endometriális rákjuk, 2,4-szer valószínűbben kaptak nyelőcsőrákot, 50%-kal nagyobb volt a kockázatuk veserákra, leukémiára, és a klimaxon átesett nőknek 40%-kal volt nagyobb a kockázatuk mellrákra.[19] A súlyfelesleg veszélyességét még inkább aláhúzzák a testtömegindex és az összhalálozás között talált összefüggések. A világ minden tájáról származó 10 millió 625 ezer személy egészségének alakulását elemezve arra következtettek a kutatók, hogy a 25 és 27 kg/m^2 közé eső testtömegindexűeknek 7, a 27,5–30 kg/m^2 közöttieknek 20, a 30–35 kg/m^2 közöttieknek 45, a 35–40 kg/m^2 közöttieknek már 200%-kal volt nagyobb a bármilyen okból bekövetkező halálozás kockázata.[20]

Mindez egyértelműen azt bizonyítja, hogy az egészség folyamatos megőrzésének feltétele a 20–22 kg/m^2 testtömegindex. Mondhatni, az evolúció során ez vált sztenderddé. Ahogy a gépek használati utasításában is fel szokták tüntetni, hogy milyen időjárási és hőmérsékleti viszonyok között, milyen feszültséggel és áramerősséggel vagy milyen üzemanyaggal garantálják a meghibásodásmentes működést, úgy a szervezetünknek is vannak működési feltételei, amelyet betartva garantálható a hosszú, egészséges élet.

Elhízott emberek természetesen minden korban léteztek, ám az utóbbi 60–70 évben a túlsúly és az elhízás tömeges méretűvé vált. Magyarország az USA, Mexikó és Új-Zéland után a negyedik legelhízottabb ország, a felnőtt lakosság 30%-a elhízott, s ugyanennyi a túlsúlyosak aránya.[21] Ahogy az emberek idősödnek, a helyzet egyre csak romlik: a 45–64 év közötti magyar emberek 68, a 65–74 közöttieknek már 76%-a túlsúlyos vagy elhízott.[22] Ez olyan új helyzetet teremtett, amelyhez sem az egyes emberek szervezete, sem a nyugati orvoslás nem tud megfelelően alkalmazkodni. Olyan betegségek váltak gyakorivá, amelyek még száz évvel ezelőtt is ritkaságszámba mentek.

Jegyzetek

Civilizáció és immunműködés

1  Tanchou, 2013.

2  Stefansson, 1960.

3  Lindeberg, 2010.

4  Osler és McCrae, 1900.

5  Cancer.gov, 2020.

6  Lerner és mtsai., 2015.

7  Devereux, 2006.

8  Calver és Stylianou, 2018.

9  Gurven és Kaplan, 2007.

10  Lee, 2010.

11  Teicholz, 2014.

12  Ames, Profet és Gold, 1990.

13  Calabrese és Baldwin, 2003.

14  Vranić és mtsai., 2019.

15  Frisch, 1990.

16  Lindeberg, 2010.

17  Orsoni, 2013.

18  Manson és mtsai., 1990.

19  Reeves és mtsai., 2007.

20  Global BMI Mortality Collab, 2016.

21  OECD, 2017.

22  Eurostat, 2014.