Alison Espach

Induljon a nászmenet

FORDÍTOTTA

SZIEBERTH ÁDÁM

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Alison Espach: The Wedding People

Copyright © 2024 by Alison Espach

Hungarian translation © Szieberth Ádám, 2025

© Athenaeum Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 527 2

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória

Szerkesztette: Molnár Eszter

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borítóterv: Nicolette Seeback Ruggiero

Borítóillusztráció: Fabian Lavater

Korrektor: Geszti Anna

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Mindazon idegeneknek,
akik varázslatossá tettek
egy dermesztő pillanatot.

„Rettenetes volt, kiáltotta, rettenetes, rettenetes!

S lám mégis, a nap sütött tovább. S az ember túltette magát a dolgokon. Mert az élet mégis ment tovább, mint mindig, egyik nap követte a másikat.”

VIRGINIA WOOLF: Mrs. Dalloway

(Tandori Dezső fordítása)

KEDD

A nyitófogadás

Phoebe pont ilyen hotelben reménykedett. Az épület úgy ül a sziklafal tetején, mint egy méltóságteljes, öreg kutya, és türelmesen várja az ő érkezését. Az óceán még nem látszik, de Phoebe tudja, hogy ott van, ahogy azt is megérzi, amikor begördül otthon a kocsibehajtóra, hogy a férje épp a kéziratát gépeli a dolgozószobájában.

Mindig is láthatatlan drótként fűzte össze őket a szerelem.

Kiszáll a taxiból. A burgundivörösbe öltözött férfi olyan komoly arccal közelít felé, mintha jó előre megkoreografálták volna a pillanatot. Phoebe így már biztos benne, hogy helyes, amit csinál.

– Jó estét – szólal meg a férfi. – Üdvözlöm a Cornwall Innben. Szabad a poggyászát?

– Nincs poggyászom – mondja Phoebe.

Amikor eljött St. Louisból, fontosnak érezte, hogy mindent hátrahagyjon: a férjét, a házat, a csomagját. Tudta, hogy ideje továbblépni, méghozzá onnan tudta, hogy tavaly, a válóper végén ebben maradtak. Phoebe igencsak megdöbbent a bíróságon, amikor a férje végérvényesen és megmásíthatatlanul közölte, hogy: „Oké, akkor hát minden jót!” – mintha a postás kívánna további szép napot. Utána nem is tudta rávenni magát semmire azonkívül, hogy bemásszon az ágyba, iszogassa a gin-tonikot, és hallgassa a jegesedő hűtő zúgását. Nem mintha lett volna hova mennie, hiszen akkor még messze nem ért véget a Covid miatti lezárás, így csak azért mozdult ki időnként, hogy vegyen gint meg vécépapírt. A virtuális óráit ugyanabban a fekete blúzban tartotta meg nap mint nap. Mire véget ért a pandémia, el is felejtette, mi mást vehetne fel.

Most viszont ott áll a tizenkilencedik században épült newporti szálloda előtt a smaragdzöld selyemruhájában. Ez a ruhatára egyetlen olyan darabja, amelyről őszintén elmondhatja, hogy mindmáig szereti, alighanem azért, mert ez volt az egyetlen gönc a gardróbban, amely még soha nem volt rajta. Nem mentek a férjével olyan elegáns helyre, ahova felvehette volna, hiszen egyetemi oktatók voltak, azaz laza, lezser figurák. Szívesen ejtőztek a kandalló előtt, ölükben a macskával, és szerették a szokványos, hétköznapi dolgokat: amit épp csapoltak, ami épp ment a tévében, amit találtak a hűtőben, amelyik ing a legnormálisabban nézett ki. Hiszen ugyan mi az öltözködés értelme, ha nem az, hogy bizonyítsuk normalitásunkat? Azaz megmutassuk, hogy olyan emberek vagyunk, akik mindennap föl tudnak venni egy inget, történjen bármi.

Csakhogy Phoebe aznap reggel, mielőtt repülőre szállt, arra ébredt, hogy ő már nem normális ember. Azért csinált magának pirítóst, és le is zuhanyozott, majd a haját is megszárította, és összeszedte az előadásjegyzeteit az őszi szemeszter második napjára. Aztán kinyitotta a gardróbot, és szemügyre vette a ruhadarabokat, amelyeket pusztán azért vett meg valamikor, mert professzoros benyomást keltettek. Ott sorakoztak, mintegy a férje öltözékének női verzióiként, a szolid, visszafogott színű blúzai. Kivett egy szürkét, és maga elé tartotta a tükör előtt, de nem tudta rászánni magát, hogy fölvegye. Képtelen lett volna bemenni az egyetemre, és merev arccal hallgatni a nyomtatónál a kollégáját, amint hosszasan fejtegeti, hogy milyen meglepően fontos szerephez jut a középkori teológiában a sajt.

Inkább belebújt a smaragdzöld ruhájába, majd az aranyszínű tűsarkúba, amelyet az esküvőjén viselt. Fölvette a vaskos gyöngysort is, amellyel a férje a nászéjszakájukon azt imitálta, hogy beköti a szemét. A repülőn pedig ivott egy irtó finom, kellemesen hűvös gin-tonikot, így leszálláskor alig érezte, hogy vízhólyagos a lába.

– Erre parancsoljon, hölgyem! – mondja a burgundivörösbe öltözött férfi.

Phoebe a kezébe nyom egy húszdollárost.

A férfit szemmel láthatóan meglepi, hogy borravalót kap a semmiért, de amit tett, az Phoebe szemében sokkal, de sokkal több a semminél. Emberemlékezet óta nem volt példa arra, hogy egy férfi fölpattan, mert meglátja, hogy ő kiszáll a kocsiból. A férje hosszú évek óta nem bújt elő a dolgozószobájából, hogy üdvözölje, amikor hazaér. Jólesik tehát, hogy fölállnak a tiszteletére, és úgy érezheti, hogy az érkezése fontos esemény. És jó hallani a tűsarka kopogását, ahogy végigmegy a bejárathoz vezető régi, téglából kirakott járdán. Mindig is szerette volna, ha ilyen hangeffektus kíséretében vonul be az előadóba, és nagyméltóságú, előkelő hölgynek érzi magát, de az egyetemük mintha csak és kizárólag szőnyegből épült volna.

Fölmegy a lépcsőn, majd elhalad a nagy, fekete lámpások és az ajtót őrző gránitoroszlánok mellett. Aztán félrehajtja a függönyt, belép az előcsarnokba, és úgy érzi, hogy ez is rendben van. Mintha visszalépne egy régebbi világba, amely valószínűleg nem volt jobb a mostaninál, de legalább jó vastagon bevonták bársonnyal.

Aztán meglátja a sort.

Olyan hosszú, amilyenre a reptéren, a becsekkolásnál számított, nem itt, az óceánra néző, kastélyszerű, Viktória-kori szállodában. De nincs mese, az előcsarnok teljes hosszában kígyózik a sor, és még a patinás, muzeális tölgyfa lépcsőnél sincs vége, azaz eleje. Ráadásul nem stimmelnek a sorban állók sem, ugyanis széldzseki van rajtuk, meg farmer, meg sportcipő, meg normális ing, amilyet sokáig ő is hordott. Egyszerű, hétköznapi kinézetük komikusan ellenpontozza a bársonyfüggönyt meg a falon sorakozó, szakállas férfiakat vagy inkább férfiúkat ábrázoló, aranykeretes portrékat. Egyszerű, szolid, modern emberek benyomását keltik a sorban állók, akiket szó szerint röghöz köt a titánerősségű bőröndjük. Van, aki telefonál, és van, aki olvas valamit a telefonján, mintha úgy készülne, hogy időtlen időkig fog sorban állni, és lehet, hogy így is lesz. Talán nekik sincs már családjuk – suhan át Phoebe agyán. Erős a kísértés, hogy abból induljon ki, mindenki olyan egyedül van, mint ő.

De a sorban állók nincsenek egyedül. Kettesével-hármasával álldogálnak, helyenként kart karba öltve vagy egymás hátát lapogatva. És boldogok! Ezt Phoebe onnan tudja, hogy időről időre bejelenti valaki, hogy milyen boldog.

– Jim! – szólal meg egy idős férfi, és ölelésre tárja a karját, mint egy medve. – Úgy örülök, hogy látlak!

– Szia, Jim papa! – mondja egy fiatalabb férfi. Úgy tűnik, mindenkit Jimnek hívnak a sorban. Bősz ölelkezés közepette üdvözlik egymást a Jimek. – Jim bácsi hol van? Máris a golfpályán?

Még a recepciós lány is boldognak látszik. Roppant odaadóan, mélyen a vendégek szemébe nézve kérdezgeti, hogy mi célból jöttek, és miután mindenki ugyanazt feleli, ő is mindig ugyanazt mondja:

– Ó, az esküvőre jött! Csodás!

Úgy tűnik, izgalomba hozza az esemény, és ez talán nem is csak a látszat. Lehet, hogy zsenge korából adódóan tényleg azt hiszi, hogy mások esküvője valamiképpen róla is szól. Phoebe is így érezte ifjabb korában: egy hónapig görcsölt, hogy mit vegyen föl, pedig minden esküvőn a szélső asztalnál volt csak helye.

Most beáll két fiatal nő mögé, akik a karjukon viszik az egyforma, zöld ruhájukat. Az egyik még nem vette le a repülőn viselt, gepárdmintás nyakpárnáját, a másik pedig annyira fenn hordja a kontyát, hogy a homlokába lógnak rakoncátlan, kacsszerű, vörös tincsei, miközben a People magazint lapozgatja. Suttogva tárgyalják, hogy melyikük repülőútja volt fárasztóbb, és hogy mennyire régi valójában ez a hotel, és hogy mitől vannak úgy rákattanva az emberek Kylie Jennerre. Miért érdekelné őket, hogy dögösebb, mint Kim Kardashian?

– Miért, dögös? – kérdez vissza a nyakpárnás. – Én mindig is úgy gondoltam, hogy a maguk módján mindketten csúnyák.

– Szerintem ez kábé mindenkire igaz – mondja a fenn hordott kontyos. – Mindenkinek van olyan vonása, ami elcsúfítja. Még azoknak is, akik, úgymond, hivatásszerűen dögösek. Ez amolyan aranyszabály.

– Mármint főszabály.

– Mondhatjuk úgy is – feleli a fenn hordott kontyos, majd kifejti, hogy ő tudja magáról, hogy alapvetően vonzó, bár öt év terápia kellett hozzá, hogy ezt belássa, de azt is tudja, hogy túlságosan kivillan az ínye, ha mosolyog.

– Nekem ez még nem tűnt fel – mondja a nyakpárnás.

– Mert nem mosolygok tele szájjal.

– Tehát egyszer sem mosolyodtál el rendesen, amióta ismerlek?

– A gimi óta nem.

Megmozdul a sor. Phoebe fölnéz a kazettás mennyezetre, amely olyan magasan van, hogy felmerül benne a nagy kérdés: Vajon hogyan takarítják ezt?

Aztán újabb „Ó, az esküvőre jött!” harsan, és Phoebe csak most kezdi kapiskálni, hogy milyen sokan érkeztek a nagy eseményre. Nyugtalanító, hogy ennyien vannak, mint a Madarak című filmben, amelyet a férje úgy imádott. Miután kiszúrt közülük néhányat, már mindenütt a násznép tagjait látja. Ők ejtőznek a mályvaszínű bársonyhuzattal bevont padon, ők dőlnek neki a beépített könyvszekrénynek, ők húzzák a futurisztikus bőröndöket vagy miket, amelyek ránézésre egy holdbéli kiruccanást is túlélnének. A burgundivörösbe öltözött férfiak pedig jó magas, masszív bőröndtornyokat építenek a hatalmas, fehér tábla tőszomszédságában, amely fennen hirdeti, hogy: ISTEN HOZTA LILA ÉS GARY ESKÜVŐJÉN!

– Lilára viszont nem vonatkozik a te aranyszabályod – szólal meg a nyakpárnás. – De most komolyan, nem látok rajta semmit, ami elcsúfítaná.

– Ez igaz – hagyja rá a fenn hordott kontyos.

– A suliban is ő lett a menyasszony a divatbemutatón, amikor végzősök voltunk, emlékszel?

– Ó, igen. Bár néha elfelejtem.

– Hogy lehet azt elfelejteni? Nekem kábé hetente eszembe jut, hogy milyen fura volt az egész.

– Mármint az, hogy oda kellett kísérnünk az oltárhoz, mert a diáktanácsadónk ragaszkodott hozzá?

– Inkább arra gondoltam, hogy van, aki egyszerűen menyasszonynak születik.

– Azt hiszem, a diáktanácsadónk is jön az esküvőre.

– Ez is elég fura. De sebaj, legalább lesz valaki, akit ismerek – mondja a nyakpárnás.

– Hát, igen. Én sem ismerek szinte senkit – feleli a fenn hordott kontyos.

– Tudom, mire gondolsz. A pandémia óta úgy vagyok vele, hogy nekem már nincsenek is barátaim.

– Ugye? Gyakorlatilag anyám az egyetlen ismerősöm.

Ezen jót nevetnek, majd újabb rémtörténeteket osztanak meg egymással a borzalmas repülőútjukról, Phoebe pedig, amennyire tudja, ignorálja őket. Próbál a pazar, impozáns előcsarnokra fókuszálni, de nem könnyű, mert a násznép sokkal hangosabb, mint az egyszerű emberek.

Phoebe lehunyja a szemét. Kezd fájni a lába, és most először eszébe jut, hogy talán hozhatott volna valami praktikusabb cipőt. Hiszen mennyi, de mennyi sorakozik a gardróbjában tétlenül, tengerészkéken!

– És mit tudsz a vőlegényről? – suttogja a nyakpárnás.

A fenn hordott kontyos csak annyit tud, amennyit Lila röviden elmondott telefonon, meg amennyit összeszedett abból, hogy lenyomozta a fickót a neten.

– Mondjuk, ezt a Garyt elég uncsi volt lenyomozni – mondja, majd suttogva hozzáteszi, hogy a fickó egy X generációs doki, aki olyan kevéssé kopaszodik, hogy jó eséllyel holta napjáig meglesz majdnem az összes haja. – Te hogyhogy nem nyomoztad le azok után, hogy Lila felkért koszorúslánynak? – kérdi végül.

– Nem netezek mostanában – feleli a nyakpárnás. – Eltiltott tőle a terapeutám.

– Két évre?

– Olyan régóta járnak jegyben?

– A fickó közvetlenül a Covid előtt kérte meg a kezét.

Megint előrébb araszolnak egy kicsit.

– Te jó ég, nézd ezt a tapétát!

A nyakpárnás szívből reméli, hogy az óceánra néz majd az ablaka.

– Ha az óceánt bámulod, öt százalékkal boldogabb leszel – mondja. – Olvastam erről egy tanulmányt.

Végre elhallgatnak. Phoebe örömmel nyugtázza, hogy újra a gondolataiba mélyedhet. Lehunyja a szemét, és a konyhájukba képzeli magát, ahol a férjében meg a férje kacajában gyönyörködik. Mindig is imádta azt a kacajt, pláne, ha messziről hallatszott, mert olyan volt, mint a távolban felbőgő ködkürt, amely jelzi, hogy hova vezet az útja…

Ekkor elüvölti magát az egyik Jim:

– Itt jön a menyasszony!

– Jim! – szól rá a menyasszony, majd kilép a liftből, és bevonul az előcsarnokba a felsőtestén átvetett széles, csillámló díszszalagjával, amelyen, a félreértések elkerülése végett, a MENYASSZONY felirat olvasható. Nem mintha esély lenne bárminemű félreértésre, hiszen napnál világosabb, hogy ő az: abszolút menyasszonyos a járása, a mosolya, és amúgy menyasszonyosan meg is pördül a fenn hordott kontyoshoz és a nyakpárnáshoz közeledve, mert a menyasszony ebben a két-három napban nyugodtan csinálhat ilyeneket. Hiszen ő most egy percceleb, aki miatt mindenki leperkált több ezer dollárt, hogy itt lehessen.

– Úgy örülök nektek! – kiáltja el magát a menyasszony, és ölelésre tárja karját. A két csuklóján ajándéktasakok csüngnek, mint megannyi, tengerifűből font karkötő.

Phoebe megállapítja, hogy a fenn hordott kontyos és a nyakpárnás igazat beszélt: tényleg nem tud kiszúrni semmit, amitől csúnya lenne a menyasszony, és talán ez benne a legcsúnyább. Hajszálpontosan úgy néz ki, ahogy ki kell néznie: karcsú, filigrán, és a fehér nyári ruhája alatt nem sejlik fel alsónemű. Szőke haja pedig a fonatok olyan romantikus, komplikált, kusza szövevénye, hogy Phoebeben újabb kérdés merül fel: Hány oktatóvideót nézhetett végig a csaj az Instán?

– Gyönyörű vagy! – mondja a fenn hordott kontyos.

– Köszönöm, köszönöm – feleli a menyasszony. – Milyen volt a repülőút?

– Eseménytelen – füllenti a nyakpárnás.

A váratlanul felbukkanó sirályrajt és a kényszerleszállást elhallgatják a menyasszony elől, mert az a dolguk, méghozzá az esküvő teljes időtartama alatt, hogy hazudjanak neki. Azaz imádják a repülőútjukat, és felvillanyozza őket, hogy két év semmittevés után részt vehetnek egy newporti esküvőn.

– Garyvel mikor találkozunk? – érdeklődik a fenn hordott kontyos.

– A fogadáson nyilván ott lesz.

– Hát, nyilván – mondja a nyakpárnás, és jót nevetnek.

A menyasszony ezután átnyújtja a tengerifű tasakjukat (a „vészhelyzeti ellátmánnyal”), amelyből hüledezve húzzák elő a nagy üveg szeszeket. Mindegyik más, magyarázza a menyasszony, Európából hozták őket Garyvel, mert a múlt hónapban ott jártak.

Scotch, vörösbor, vodka…

– Ó, milyen elegáns! – mondja a fenn hordott kontyos.

A menyasszony elmosolyodik. Büszke magára: büszkeséggel tölti el, hogy ő egy olyan nő, aki más, kevésbé szerencsés nőkre is gondol, miközben beutazza Európát az orvos vőlegényével. És büszke arra is, hogy olyan nőként tért haza, aki tudja, mit iszik az ember, és mit nem.

– Tessék – mondja Phoebenek olyan kedves, közvetlen, bensőséges hangon, hogy Phoebe rég nem látott unokatestvérnek érzi magát, akivel a menyasszony egyszer, még gyerekkorukban dámázott vagy mit csinált a nagypapa omladozó pincéjében. Most átadja Phoebenek a tasakját, majd jó erősen átöleli, mintha gyakorolta volna a menyasszonyos ölelést, ahogy Phoebe férje gyakorolta az állásinterjúk előtt a professzoros kézfogást. – Csak egy kis csekélység köszönetképpen, amiért eljöttetek. Mert tudjuk ám, hogy nem egyszerű eljutni ide!

Phoebe pofonegyszerűen jutott el ide. Nem kellett átirányítania a postáját, nem kellett beszerveznie egy környékbeli gyereket, hogy locsolja a kertet, és Bobot sem kellett megkérnie, hogy tartsa meg helyette az óráit, mint máskor, ha elutazott üdülni. Még a pirítós morzsáit sem takarította le a pultról, mielőtt felvette a smaragdzöld ruhát, kisétált a házból, és úgy otthagyott csapot-papot, ahogy még soha.

– Ó, hát én… – kezdi most.

– Tudom, tudom, mire gondolsz – vág közbe a menyasszony. – Ki a franc iszik csokis bort, igaz?

A menyasszony jó fej. Igen, nagyon jó menyasszony. Phoebet szabályosan megijeszti, hogy így szólnak hozzá a kétévi tömény elszigeteltség után, amelynek során csak a képernyőn sorakozó fekete négyzetektől kérdezgette, hogy mi az irodalom, és egy négyzet sem tudta, és nem is érdekelt a dolog egy négyzetet sem, sőt, nem is figyelt oda egy négyzet sem. „Mi az irodalom?” – tette föl a kérdést újra meg újra Phoebe, és addig hajtogatta ezt, amíg végül már maga sem tudta a választ.

Erre most megölelik, és minden ok nélkül a kezébe nyomnak egy szatyor csokis bort. És azok után, hogy a férje már sok-sok éve nem nézett a szemébe, a szemébe néz egy gyönyörű idegen.

Sírhatnékja támad, és azt kívánja, bárcsak az esküvőre jött volna.

– De jobb, mint gondolnád – mondja a menyasszony. – A németek állítólag imádják.

A menyasszony elmosolyodik, és Phoebe észreveszi, hogy a két metszőfoga közé ragadt valami kaja. Tessék! Meg is van az apróság, amely elcsúfítja.

– Jöhet a következő! – kiáltja el magát a recepciós.

Eltelik egy másodperc, mire Phoebe rádöbben, hogy ő következik, hiszen a fenn hordott kontyos és a nyakpárnás már épp beszáll a liftbe. Megköszöni a menyasszonynak az ajándékot, és a pulthoz lép.

– Nyilván ön is az esküvőre érkezett – mondja a recepciós lány, név szerint Pauline.

– Nem – ismeri be Phoebe. – Nem az esküvőre jöttem.

– Ó! – válaszolja kissé csalódottan, sőt, egyenesen zavartan Pauline, és a valamivel távolabb álldogáló menyasszonyra villan a tekintete. – Azt hittem, mindenki az esküvőre jött.

– Hát, én határozottan nem arra jöttem. De foglaltam szobát. Ma reggel.

– Nem vonom kétségbe – mondja Pauline, és közben buzgón pötyög. – Csak úgy tűnik, hogy valaki elkövetett egy nagyon csúnya hibát. Még az is lehet, hogy én voltam. Kérem, bocsásson meg nekünk, a Covid óta kicsit kevesen vagyunk.

Phoebe bólint.

– Munkaerőhiány?

– Ahogy mondja – feleli Pauline. – Rendben. Szabad a nevét?

– Phoebe Stone.

Ez igaz. Valóban ez a neve, vagyis a név, amelyet úgy megszokott, hogy már a sajátjaként gondol rá. A Stone ugyanis a férje családneve, és ha elhangzik a saját szájából, az kicsit olyan, mintha kilöknék a testéből. Ilyenkor fentről, a magasból látja magát, mint a madár, vagyis úgy, ahogy minden bizonnyal a násznép is látja őt, és biztosra veszi, hogy onnan fentről kiszúrják az egyetlen dolgot, ami elcsúfítja őt: a haját. Mert az kiment a fejéből ma reggel, hogy fésülködni is kéne.

– Megvan – mondja Pauline, aki annyira koncentrál arra, hogy minőségi szolgáltatást nyújtson, hogy fel sem tűnik neki az ajtón belépő, majd Phoebe háta mögött elcsúszó vendég.

– Jim bácsi! Jaj, istenem! Jól vagy? – kiáltozik a menyasszony.

Jim bácsi nincs jól. Magatehetetlenül hever a padlón, és a bokájáról ordítozik valamit, meg a padlóról, amely egy borzalmas padló, még egy ilyen szar padlót! A burgundivörösbe öltözött férfiak máris ott teremnek, és sűrűn szabadkoznak a padló miatt, amely bizony, mondogatják nagy egyetértésben, a világ legrosszabb padlója, pedig Phoebe jól látja, hogy valami olasz márvány.

– Kész is vagyunk – szólal meg Pauline, aki egy hős. – Öné a Dübörgő Húszas Évek.

– Minden szobát egy évtizedről neveztek el? – kérdi Phoebe, és eszébe jut, hogy lehetne minden szobának saját, jellegzetes frizurája, vagy saját háborúja, vagy nagy tőzsdei dobása, illetve balfogása. Vagy saját feminizmusdefiníciója…

– Tudja, még nem jegyeztem meg az összes tematikus nevet – vallja be Pauline. – Új vagyok itt, és elég esetlegesnek tűnnek. De ez egy nagyon jó kérdés. – Azzal kinyitja a fiókot, és előkeresi a megfelelő kulcsot. – A penthouse lakosztályunk – mondja. – Az egyetlen szoba, ahonnan rendesen látszik az óceán.

Ez begyakorolt szövegnek hat, mintha Pauline minden egyes vendég fülébe súgna valamit, amitől az illető különlegesnek érezheti magát. Például: „Ez az egyetlen szobánk, ahova a Vanderbilt-rezidenciáról hozták az íróasztalt.” Vagy: „Ez az egyetlen szobánk, ahol korlátlan vécépapír-használatot biztosítunk.”

– Csodás – mondja Phoebe.

– És mi célból érkezett a Cornwall Innbe?

Phoebe tudta, hogy ez a kérdés el fog hangzani, mégis összerezzen tőle. Amikor ideképzelte magát, nem képzelte hozzá azt, hogy beszélnie is kell valakivel, és az a helyzet, hogy kijött a gyakorlatból.

– Ez boldogságom hona – böki ki végül. A válasz messze van a teljes igazságtól, de nem is szemenszedett hazugság.

– Á, szóval szállt már meg nálunk? – kérdi Pauline.

– Nem.

Két éve látta meg a szálloda hirdetését egy olyasféle magazinban, amilyet kizárólag a meddőségi klinikán olvasott. Az óceánra néző, Viktória-kori baldachinos ágy fotója láttán az jutott eszébe, hogy ugyan ki tervez vakációt utazási magazinokat böngészve. Dühös lett az ilyen emberekre, pedig nem ismert senkit, aki ezzel vádolható. De pár nap múlva, amikor a terapeuta arra kérte, hogy hunyja le a szemét, és írja le boldogsága honát, mégis arra a baldachinos ágyra képzelte magát, mert csak olyan helyen tudta elképzelni a boldogságot, ahol még sosem járt, és olyan ágyban, amelyben még sosem aludt.

– Hát, ez tényleg a boldogság hona – mondja Pauline.

Phoebe átveszi a kulcsot. Máris elege van a beszélgetésből. A kelleténél tovább kellett megjátszania, hogy normális, és nem fog nyolcszáz dollárt fizetni azért, hogy meg kelljen játszania magát! Azt otthon is könnyen, sőt, játszi könnyedséggel megtehette volna.

Érzi, hogy fárad, de Pauline kifogyhatatlan a kérdésekből. Kér gyógyfürdő-élménycsomagot? Óhajt időpontot foglalni a házi kártyajóshoz? Normál párnát vagy kókuszpárnát parancsol?

– Mi az a kókuszpárna? – kérdi Phoebe.

– Az egy olyan párna – feleli Pauline –, amiben van kókusz.

– És az ilyen párna jobb? – tudakozódik tovább Phoebe. – Amelyikben van kókusz?

Ezt kérdezte volna a férje is… De rossz szokás ez! Íme, az évtizedes házasság eredménye: folyton az jut eszébe, hogy mit mondana a férje. Még akkor is, ha épp nincs ott – sőt, leginkább akkor, ha nincs ott. Pedig nem hitte volna, hogy egyszer ilyen nő lesz belőle. Ám az utóbbi pár év egyvalamire nagyon megtanította, ha másra talán nem is: arra, hogy soha nem tudhatjuk, mi lesz belőlünk.

– Igen, az ilyen párna sokkal jobb, higgye el! – mondja Pauline. – Máris felküldök egyet.

Phoebe belép a liftbe, és megkönnyebbülten nyugtázza, hogy kezd csukódni az ajtó. Hogy végre megszabadulhat a násznéptől. Hogy végre, a változatosság kedvéért, csinál valamit. Hogy végre kulcsa van valamihez, ami nem a saját háza.

– Tartsa a liftet! – kiált rá egy nő.

Phoebe még nem is látja, de már tudja, hogy a menyasszony az. Úgy ordít, mintha neki járna az a lift, pedig nem jár senkinek semmi, még a menyasszonynak sem. Phoebe megnyomja az ajtócsukó gombot, de a menyasszony bedugja a kezét az ajtó két szárnya közé. Ám azok nem pattannak vissza, nem nyílnak szét, ahogy kellene. Talán azért, mert a Cornwall Inn 1864-ben épült, és egy ilyen régi hotel nem kegyelmez, még a menyasszonynak sem.

– Basszus! – kiáltja a menyasszony.

– Jaj, istenem! – mondja Phoebe, és szétfeszíti az ajtó szárnyait, majd hitetlenkedve mered a menyasszony kezére. – Te vérzel!

A menyasszony felmutatja sebzett kezét, mint egy kisgyerek, majd elfogadja, de nem köszöni meg a Phoebe által odanyújtott papírzsepit. Phoebe megnyomja a gombot, és az ajtó újra becsukódik. Nem szólnak egymáshoz, miközben a menyasszony illendően a zsebkendőbe vérzik, a lift pedig elindul fölfelé. Phoebe hallgatja, ahogy a menyasszony próbál szép lassan, egyenletesen lélegezni, és nézi, ahogy sötétedik a zsepi.

– Nagyon sajnálom – szólal meg végül. – Nem gondoltam, hogy ez fog történni.

– Ó, hát biztos hamar rendbe jön – nyögi ki nagy nehezen a menyasszony, majd megköszörüli a torkát, és azt kérdezi: – Szóval Gary rokona vagy?

– Nem.

– Akkor az enyém?

– Nem ismered a saját rokonságodat? – kérdez vissza Phoebe, és nevethetnékje támad, ami fura érzés, mert hosszú hónapok vagy talán évek óta nem volt kedve nevetni. De hát mi az, hogy a menyasszony nem ismeri a saját rokonságát? Ő bezzeg ismerte a családja minden tagját, mert nem volt más választása. Ugyanis nagyon kicsi család volt az övék: belőle meg az apjából állt, senki másból. Bőven elfértek az apja régi halászkunyhójában.

– Meglehetősen népes a rokonságom – mondja a menyasszony, mintha ez valami komoly probléma lenne.

– Hát, én nem vagyok a rokonod – tisztázza Phoebe.

– De valamelyik családhoz tartoznod kell!

– Nem tartozom egyik családhoz sem.

Ez a döbbenetes erejű felismerés a válás után kezdett el szép lassan érni, majd ünnepnapról ünnepnapra vált egyre világosabbá, és Phoebe végül ma reggel, a ház síri csöndjében értette meg végképp, hogy mit jelent az, ha az embernek nincs családja. Megértette, hogy ez már mindig így lesz: mindig egyedül fog ébredni, és már a macskája, Harry sem miákol az ajtóban.

– De hát itt mindenki az esküvőre jött. Erre gondom volt. – A menyasszony zavartan szemez a Phoebe kezében lévő ajándéktasakkal. – Valami tévedés történhetett.

Ezt úgy mondja, mintha Phoebe lenne a szörnyű rémálom, amelytől világéletében rettegett. Mintha ő lenne az a valami, ami pont akkor romlik el, amikor semminek sem szabadna elromlania. Mert ahol esküvő van, ott könnyen baljós ómenné nőheti ki magát minden apróság, például a parkban fújó erős szél, amely Phoebe esküvőjének napján felfordította a papírtányérokat. Hátborzongató volt a látvány, vagy legalábbis ő beleborzongott, és azon agyalt, hogy rendes, azaz nem súlytalan tányérok kellettek volna.

– Nincs semmiféle tévedés – mondja most.

Hiszen ez az ő boldogságának hona! Ezt választotta a sok-sok lehetséges hely közül. Hogy mer úgy bánni vele a menyasszony, mintha nem lenne itt semmi keresnivalója?

– De ha nem az esküvőre jöttél, akkor mire? – kérdi a menyasszony az eddiginél mélyebb hangfekvésben, mintha végre előkerülne az igazi hangja. Hiszen most, hogy kettesben maradt a szűk fülkében egy esküvőn kívüli személlyel, nem kell menyasszonynak lennie, azaz úgy beszél, ahogy akar.

És Phoebe is úgy beszél, ahogy akar, hiszen ő nem a fenn hordott kontyos, és nem is a nyakpárnás. Ő egy senki, és a senkisége egyetlen pozitívuma, hogy kurvára azt mond, amit csak akar. Még a menyasszonynak is.

– Azért jöttem, hogy megöljem magam.

Ezt mindennemű drámázás, pózolás, emóció nélkül, szikár tényként közli, mert az: egy szikár tény. Várja, hogy szavai hallatán a menyasszony kínos csöndbe burkolózzon, de nem burkolózik semmibe, csak zavartan néz.

– Ö… Hogy mondtad? – értetlenkedik.

– Azért jöttem, hogy megöljem magam – ismétli Phoebe immár határozottabban. Jó érzés ezt hangosan kimondani, hiszen ha képtelen hangosan kimondani, akkor aligha lesz képes megtenni. Márpedig muszáj megtennie! Már eldöntötte, hogy megteszi, ezért utazott el ide, a világ végére. Megkönnyebbül, amikor nyílni kezd a liftajtó, de a menyasszony megnyomja a gombot, és közli:

– Nem.

– Nem?

– Nem. Nem ölheted meg magad. Ez az esküvőm hete.

– Egy egész hétig tart az esküvőd?

– Na jó, ha precíz akarok lenni, hat napig.

– Akkor ez egy elég… hosszú esküvő.

Phoebenek egyestés esküvője volt. Nem akart nagy felhajtást, de vajon miért nem? Most már hülyeségnek érzi, hogy nem ünnepelt meg rendesen egy jó dolgot, amikor megtehette volna. De akkor még csak egy éve végezték el férjével a posztgradot, és ahhoz voltak szokva, hogy az ösztöndíjukból élnek, így megfelelt az olcsó bor meg egy szép fa. Fölöslegesnek tűnt az esküvő körüli cirkusz, a virágrendelés, a tortakóstolás, és Phoebe hencegésnek érezte, ha elmondja a barátnőinek, hogy milyen boldog.

– Az egyhetes esküvő ma már elég bevett dolog. – A menyasszony ezt úgy mondja, hogy Phoebe egy csapásra öregnek érzi magát. – És nagyon messziről utaznak ide az emberek.

Phoebet ez nem érdekli.

– Ez életem legfontosabb hete! – rimánkodik a menyasszony.

– Szintúgy – feleli Phoebe.

Aztán megnyomja a gombot, de a menyasszony megint visszacsukja az ajtót, és Phoebet ez dühíti, valahogy úgy, mint amikor munkába menet dugóba kerül. Olyankor mindig sikítani tudna a sok féklámpa láttán, de még egyszer sem sikított, hiába ült egyedül a kocsijában. Ő ugyanis nem az a sikítozós típus. Nem az a fajta nő, aki követeléseket támaszt a világgal szemben, így az utcától sem várja el, hogy kiürüljön pusztán azért, mert ő siet. Nem olyan ő, mint a menyasszony, aki úgy áll itt a csillámló, átvetett szalagjával, mintha az égvilágon mindenhez joga lenne, és ő lenne az egyetlen menyasszony, akit valaha hátán hordott a föld. Phoebe szíve szerint letépné róla a szalagot, és előkapná a saját esküvői fotóját, hogy megmutassa: ő is volt egyszer menyasszony, és egy menyasszonyból bármi lehet. Akár az is, ami belőle lett.

De ekkor a véres zsebkendő a földre pottyan. A menyasszony lehajol érte, és közben halkan felzokog, majd úgy néz Phoebere, mintha máris romokban heverne az egész élete.

– Kérlek, ne csináld ezt! – könyörög, és Phoebe megint úgy érzi magát, mintha ismernék egymást, és a menyasszony ezt mintegy rokoni alapon kérné.

– Nem fogok zajt csapni – ígéri Phoebe. – Illetve lehet, hogy szólni fog a háttérben valami halk dzsessz, de nem fogod hallani.

– Most szórakozol velem? Ez valami beteg tréfa, vagy mi? Jim szervezett be?

Phoebe előhúzza táskájából az ősrégi discmanjét meg a CD-t, amely a „Szerelmes szaxi” címet viseli. Ezen a CD-n kívül szinte semmit sem hozott el otthonról, illetve a nászútjukról. Az Ozark-tónál voltak egy kis motelben, amely egy kanyon peremén épült, és a szív alakú jakuzzi jól bepárásította a szobát. Phoebe férje találta a hifitoronyban a CD-t. Amikor hangosan felolvasta, hogy „Szerelmes szaxi”, nagyon röhögtek, majd Phoebe így szólt: „Akkor nyomd be, te hősszerelmes!”, és tánc közben vetkőztették le egymást.

– Istenem! – sopánkodik a menyasszony. – Te komolyan beszélsz. Itt akarod megtenni, a szobádban? Mikor?

– Ma este – feleli Phoebe. – Napnyugtakor.

Cigizni fog az erkélyen, és rendel vacsorát a szobaszerviztől. Igen, eszik valami finomat, és közben nézi a vizet. Lesz valami jó komplikált, rafinált desszert is, és szól majd a zene. Aztán bekap egy üveggel a macskája fájdalomcsillapítójából, és elszunnyad az irdatlan méretű baldachinos ágyban, miközben lemegy a nap. Gyors lesz, szép lesz, és abszolút vértelen, mert nem akarja, hogy a személyzet takarítson utána, mint Mia barátnője a férje, Tom után, aki felvágta az ereit. „Ez önző dolog!” – mondta Phoebe férje, amikor meghallották a hírt, és Phoebe egyetértett vele, mert Tom életben maradt. Fontosnak tűnt, hogy férj és feleség egyetértsen egy ilyen lényeges dologban. De nemcsak ezért helyeselt a férjének, hanem mert ő rendszerető fajta, azaz töretlenül hiszi, hogy minden könyvnek megvan a polcon az őt megillető helye, a vérnek pedig mindig a testünkön belül kell tartózkodnia, még a halálunk után is, sőt, különösen a halálunk után, és szörnyű, hogy Miának ott kellett térdepelnie a padlón, és ki kellett sikálnia a fugákból a férje vérét.

– És kupi sem lesz – hangzik Phoebe újabb ígérete.

– Nem hát! – mondja határozottan a menyasszony. – Az tuti fix, hogy nem lesz semmiféle kupi! Ilyesmi itt nem történhet!

Csakhogy a kézfején egyre nő a kerek, piros folt. Ránéz, és azt kérdezi:

– Hogy tehetted ezt velem?

Ugyan mit tett ő a menyasszonnyal? Ha nem ő vágja tönkre az esküvőjét, akkor majd valaki más, mert az esküvők már csak ilyenek. Sőt, az élet már csak ilyen: egymást érik a bajok. Legfőbb ideje, hogy ezt a menyasszony is megtanulja.

– Ha hiszed, ha nem, ennek semmi köze hozzád – mondja Phoebe.

– Dehogy nincs köze hozzám! – vágja rá a menyasszony. – Hiszen most van az esküvőm. Ezt tervezgettem, amióta az eszemet tudom.

– Én is ezt tervezgettem, amióta az eszemet tudom.

Phoebe csak akkor döbben rá, hogy ez igaz, amikor már kimondta. Mármint nem úgy igaz, hogy mindig is önkezével akart véget vetni az életének, de ötletszinten jelen volt a dolog. Soha nem felejtette el, hogy van egy „önmegsemmisítő gomb”, még a legboldogabb pillanatokban sem. De vajon honnan jött ez a szomorúság? Talán az apjától ragadt rá, mint valami betegség?

– Kérlek! – esedezik a menyasszony. – Nagyon kérlek, ne itt csináld!

De muszáj! Igen, Phoebe érzi, hogy ezt csakis itt csinálhatja, sehol máshol. Itt, ezer mérföldnyire az otthonától, ebben az ötcsillagos hotelben, ahol csupa gazdag idegen száll meg. Őket nem fogja felzaklatni a halála, ahogy a kiválóan képzett személyzetet sem. Reggel majd valaki kurtán bólint egyet a holtteste fölött, és már viszik is le a személyzeti liftben.

Most viszont itt a menyasszony, aki máris fel van dúlva.

– Kérlek! – mondja megint, mint egy gyerek, és Phoebenek eszébe jut, hogy tulajdonképpen az is. Hány éves lehet, huszonhat, huszonnyolc? Tehát gyerek, ahogy ők is gyerekek voltak a férjével, amikor összeházasodtak. A menyasszony még nem érti, mit jelent a házasság. Nem tudja, milyen az, amikor mindenen osztozol valakivel, közös a bankszámlátok, és nyitott ajtónál pisilsz, miközben az állatkertben látott pingvinekről mesélsz a férjednek. Majd egy szép napon tök egyedül ébredsz, és visszatekintesz az életedre, az egészre, mintha csak álom lett volna, és azt kérdezed magadtól: Mi a fene volt ez?

– És mi lesz a férjeddel? – próbálkozik a menyasszony, miután észreveszi Phoebe jegygyűrűjét. – Meg a gyerekeiddel?

Phoebe végzett a magyarázkodással. Átnyújt a menyasszonynak egy utolsó zsepit, és közli:

– Tekintsd nászajándéknak! Remélem, nagyon boldogok lesztek ti ketten.

Nyílik az ajtó. Legfelső szint. Phoebe végre célba ért. Persze nem igazán számít, hogy az óceánparti szálloda legfelső szintjén van-e, vagy otthon, a kis hálószobában. Nincs olyan, hogy „boldogság hona”, mert ha boldog vagy, akkor mindenütt a boldogság hona van, ha pedig szomorú, akkor bárhova mész, szomorú helyen találod magad. Azokon a szörnyű nyaralásokon, az Ozark-hegységben például nagyon boldogok voltak, szinte mindenen röhögtek. A magukra csavart törölköző is szar volt, meg rövid, de ez nem volt baj, mert így legalább combközépig felfedte a férje atletikus lábát. „Még botrányt okozol itt nekem!” – mondta akkor Phoebe.

– Lila! – kiabál a folyosó végéről a fenn hordott kontyos.

Ezek elől nincs menekvés…

A menyasszony lesimítja a ruháját. Arra készül, hogy újra „a” menyasszony lesz, de aztán kiszúr a ruha szegélyén egy piros pöttyöt.

– Ez vér? – kérdi Phoebetől.

A ruhának annyi. Ezt mindketten jól tudják, hiszen nők, akik rendszeresen összevérzik az alsóneműjüket, és azt is tudják, hogy innen nincs visszaút, a ruha tönkrement. De a menyasszony vesz egy nagy levegőt, és ölelésre tárja karját, hogy másodszor is méltóképpen üdvözölje a közeledő fenn hordott kontyost és nyakpárnást. Phoebe pedig arra gondol, hogy vajon hányszor kell még eljátszania ezt ma este.

– Egy emeleten vagyunk – állapítja meg a fenn hordott kontyos, a nyakpárnás pedig Lila sebzett kezét méregeti, de nem szól semmit. Jó koszorúslányok ők, a világért sem hoznák szóba azt, ami elcsúfítja a menyasszonyt.

– Melyik szobában vagytok? – kérdi Lila.

– A Glocseszterben – mondja a fenn hordott kontyos. – Így kell ejteni, ugye?

– Szerintem inkább Gloszternek mondják – így a nyakpárnás.

Phoebe otthagyja a menyasszonyt, hadd kapálózzon az esküvője hálójában, amelyet ő maga szőtt kislányként a nagy napról ábrándozva, és most jól belegabalyodott.

A fenn hordott kontyos meg a nyakpárnás vajon emlékezni fog rá reggel, miután megtalálják a holttestét? Vajon felmerül bennük a kérdés, hogy: Nem ez a nő volt veled a liftben? Vagy úgy fognak emlékezni, hogy csak a menyasszonyt látták?

A folyosó, amelyet egyetlen, hibátlanul elhelyezett réz gyertyatartó világít meg, egyre sötétebb. Phoebe elhalad egy falfülke előtt, és az ott látott jéggép más, kevésbé elegáns hoteleket idéz a régi életéből, amikor konferenciákra utazgatott, hogy előadást tartson a tizenkilencedik századi regények házasságképéről. Üdítő- és nasiautomata is van, de eldugták egy magas, aranyfüsttel bevont fal mögé, mintha lenne egy hallgatólagos megállapodás a gazdagok között, hogy ha egy előkelő szállodában olyasmit csinálsz, amit nem kéne, csináld suttyomban.

Phoebe belép a szobájába, és bezárja az ajtót. Zene fülének a fémes kattanás. Újra egyedül van. Az ajtónak dől, és mielőtt megcsodálná az óceánt vagy a rojtos-bojtos lámpaernyőket, rádöbben, hogy még mindig szorongatja az ajándéktasakot. Előhúzza belőle a német csokis bort, majd egy kis üveg valamit, aminek az a neve, hogy Everybody Water. Meg egy gyertyát, amelyet kézzel öntött a menyasszony tanúja, bárki legyen is. Meg egy csomag kekszet, amely annyira hasonlít az Oreóra, amennyire ez jogilag lehetséges. Soha többé nem eszem Oreót – suhan át Phoebe agyán. Az efféle apróságokat a legnehezebb, sőt mi több, képtelenség elfogadni. Azt, hogy soha többé nem iszik bort, meg hogy a férje soha többé nem húzza végig az ujját a gerincén. A test mindig test akar lenni.

Felbontja a német csokis bort, és óvatosan belekortyol. Igaza volt a menyasszonynak: tényleg jobb, mint gondolná az ember.

– A Cornwall Innben vitorlázhatunk is egy Amerika Kupa-győztes hajón – mondta Phoebe a férjének, Mattnek.

– Vagy kibérelhetünk egy vintage autót, és furikázhatunk vele, mint az idióták – mondta Matt.

Ez két éve, januárban történt. Az ágyban böngészték a netet, és tervezgették életük legpazarabb vakációját, mert úgy döntöttek, hogy szükségük van erre a meddőségi klinikán tett utolsó látogatásuk után. Nem voltak jók az embriók, úgyhogy időpocsékolásnak bizonyult az egész, és Phoebe elvetélt, bár az orvos ezt így, szó szerint a világért sem mondta volna ki. Inkább azt mondta, hogy „életképtelen volt a terhesség”, meg azt, hogy pillanatnyilag nem javasolná a hatodik ciklust. Phoebe hazafelé a kocsiban végig úgy érezte, hogy a testének nincs hozzá semmi köze. Az a test csak egy földdarab, mint az autópálya melletti, rablógazdálkodással kiszipolyozott szójaföldek. Otthon hónapok óta először whiskyt ivott, Matt pedig a holdat bámulta az ablakon át, majd egyszer csak így szólt:

– Menjünk el a tavaszi szünetben valami bulis helyre.

És ekkor jutott eszébe Phoebenek a magazinban látott, Viktória-kori hotel. Gyorsan rákeresett a Cornwall Innre.

– Nézd, bámulhatjuk az óceánt a jakuzziból! – mondta.

– Meg szürcsölhetjük az osztrigát, és valahogy röhöghetünk is közben – tette hozzá Matt, és jó érzés volt listázni az új dolgokat, amelyeket hirtelen együtt szerettek volna csinálni.

Matt egy idő után elaludt, Phoebe teste viszont nem érezte magát elég komfortosan ehhez, még mindig vérzett. Fönt maradt, és tovább böngészte a szobákat meg a kirándulásokat, mert töméntelen sok kirándulásra lehetett jelentkezni. Volt SUP-ozás fókákkal, meg „vízi utazás” egy közeli gyógyfürdőben, és Edith Wharton házát is föl lehetett keresni a newporti sziklasétányon, a Cliff Walkon. Meg jógázni is lehetett az óceánnál, és ő nem volt ugyan szenvedélyes jógás, de tetszett a gondolat, hogy olyan nővé változhat, aki csak úgy lazán jógázgat a tengerparton.

Részletes táblázatot készített a kirándulásokról, hiszen foglalkozására nézve kutató volt. Listázott minden egyes könyvet, amelyet valaha olvasott, és listázta a kedvenc mondatait is, a disszertációjában pedig végigkövette, hogy Jane Eyre hányszor ment sétálni a Brontë-regényben. Az egyik évben a német nyelvet sajátította el folyékonyan, a rákövetkező évben a középangolt. Ha pedig szexeltek a férjével, utána mindig bele akart mélyedni egy kicsit a témába. Olyasmiket vetett föl például, hogy ki használta elsőként az angol irodalomban a „pina” szót. Matt elnevette magát, és azt felelte, hogy alighanem Shakespeare, mire Phoebe: „Mibe, hogy Chaucer?” Aztán mindketten rákerestek, és kiderült, hogy már Chaucer előtt kétszáz évvel volt Oxfordshire-ben egy Gropecunt Lane, azaz „Pinafogdosó köz” nevű utca.

Phoebe imádta, ahogy a férje kényezteti. Nagyon hasonlítottak egymásra, hiszen Matt is kutató volt, bár soha nem nevezte volna magát annak. Ő ugyanis filozófus volt, aki péntek esténként olvasgatott, és agyonelemezte Phoebevel a tévéreklámokat, és hosszú vitákba bonyolódtak arról, hogy minek nevezzék szex közben az intim testrészeiket, de csak abban tudtak megegyezni, hogy intim testrészeknek soha, de soha nem fogják hívni őket.

Amikor Phoebe másnap reggel megmutatta a táblázatot, Matt így reagált:

– Te táblázatba foglaltad a programkínálatot?

A költői kérdése valahogy úgy hangzott, mint korábban az, hogy: „Te táblázatba foglaltad a szexet?” És igen, Phoebe táblázatba foglalta, mert tudta, hogy harmincnyolc évesen már nem veheti lazán a babaprojektet. És amikor eljött a szex ideje, Matt úgy nézett rá az ágy másik feléről, mintha azt kérdezné: „Tartjuk az ütemtervet?” Phoebe pedig úgy nézett vissza rá, mintha egy váza lenne a kisasztalon.

– Most komolyan el akarod hitetni velem, hogy az emberek táblázat nélkül járnak nyaralni? – kérdezett vissza Phoebe.

Vicc volt, de Matt nem annak vette, és így már Phoebe sem érezte annak. A férje úgy nézett rá, mintha latolgatna valamit vele kapcsolatban. Csak egy kurta pillantás volt, de Mattnek nem kellett sok idő ahhoz, hogy leszűrje a konklúziót. Roppant alapos, éles szemű olvasó volt ugyanis, és egyszer harmincnégy oldalas cikket írt Platón egyetlen szaváról.

– Biztosra veszem, hogy remek táblázat – mondta, majd búcsúzóul megcsókolta Phoebet.

Matt nem volt a világ legszebb férfija, Phoebe szemében mégis az volt, és úgy tűnt, hogy az évek múlásával egyre szebb lesz. Barna hajába őszes szálak vegyültek, a mosolyával pedig mindig levette őt a lábáról. Ő még mehet, amerre lát, és lehet gyereke nélkülem is – jutott eszébe Phoebenek nap mint nap, amikor a férje elment otthonról. Kíváncsi lett volna, hogy vajon Mattnek is eszébe jut-e.

– Viszlát a vacsoránál! – köszönt el tőle, majd elindultak két külön kocsival ugyanarra az egyetemre, ahol ő irodalmat tanított, Matt pedig filozófiát.

Phoebe evett az íróasztalánál egy energiaszeletet, majd elindult az értekezletre. Útba esett Bob irdatlan méretű irodája, amely egyfajta vigaszdíj volt, amiért tanszékvezetőnek kell lennie. Bob épp egy vonósnégyest hallgatott, azaz bömböltetett, így Phoebe is tisztán hallott minden egyes hangot.

– ’Elló! – mondta Bob „helló” helyett, pedig nem is volt brit.

Phoebe, miután fölment az emeletre, a férje szobája előtt is elhaladt. Az ajtó nyitva állt, de igazából mégsem, mert bent volt egy diák, egy barna hajú lány. Matt sosem csukta be az ajtót, ha lány volt nála, még akkor sem, ha a szóban forgó lány a Bibliához fűződő kapcsolatáról értekezett.

– Még soha nem jutott eszembe, hogy úgy is lehet olvasni, mintha csak egy könyv lenne – mondta éppen. – És egyszerűen nem fér a fejembe, hogy emberek írták. Mindig is úgy gondoltam, hogy a Biblia Isten műve. Vagy ez hülyeség?

– Nem, nem hülyeség – nyugtatta meg a lányt Matt.

Phoebe bevonult az óraadók leendő közös irodájáért felelős bizottság ülésére. A grémium csupa férfiból állt, akiknek egy szótagú becenevei valahogy hivatalossá váltak: Jack, Jeff, Stan, Russ, Vince, Mike… Phoebe volt a társaságban az egyetlen nő és az egyetlen óraadó, akit azért hívtak, hogy megtudják, mit vár a kialakítandó irodatértől egy nő, illetve egy óraadó.

– Phoebe – szólította fel Mike –, mit gondolsz?

Életképtelen terhesség…

– Szerinted legyen a székeken írólap, vagy ne legyen? Russ szerint úgy túl indusztriális lenne a helyiség hangulata, és mi arra törekszünk, hogy otthon érezzétek magatokat. Ha viszont lenne írólap, akkor nem kellenének asztalok.

A sikeres férfiak világszerte arról híresek, hogy el tudnak tüntetni valamit, ha kell a hely valami másnak. Ahogy Barr doktor is eltüntette az ő méhéből a három polipot, hogy helyet csináljon a születendő gyerekeinek.

– Én örülnék az igazi asztaloknak – mondta Phoebe.

Aztán a férfiak hazamentek a feleségükhöz, ő pedig a férjéhez, aki azonban még nem volt otthon.

Iszunk valamit pár kollégával – írta.

Phoebe is töltött magának bort a megkezdett üvegből, és eltűnődött, hogy vajon kik lehetnek ezek a kollégák. Meg nem kérdezhette, mert az rátelepedésnek minősült volna, és ő nagyon igyekezett, hogy ne telepedjen rá túlzottan a férjére, különösen a házasságuknak ebben az érzékeny fázisában. Erőnek erejével próbálta le se szarni azt, hogy számos jel tanúsága szerint kezdi elveszíteni a férjét, de vajon miért igyekezett annyira? Miért kellett volna „le se szarnia” a dolgot? Hiszen Matt a férje volt.

Felmerült benne, hogy talán Bobbal iszogat. Bob ugyanis mindig tartott az asztalán egy üveg valamit, mint a professzoros filmekben szereplő professzorok. De Phoebe tudta, hogy a férje nem igazán szokott iszogatni Bobbal. „Az az ember önmegsemmisítő szándékkal iszik” – mondta egyszer az oktatóknak rendezett, főként Bob miatt hosszúra nyúlt partiról hazatérve.

Vagy talán a tanszéki kollégáival, Rickkel, Adammel, Paulával iszogat? Vagy esetleg Miával? Persze Mia még nem igazán tért vissza a világba, amióta kilenc hónapja gyerekük született Tommal. És Matt biztos őt is hívta volna, ha Miával inna valamit, hiszen Mia az ő legjobb barátnője, már amennyire lehet az embernek a munkahelyén legjobb barátnője. Phoebe ebben sosem volt biztos, de tény, hogy közel kerültek egymáshoz a szomszédos szobában tanyázó Miával, pláne, miután a férje, Tom, két éve öngyilkosságot kísérelt meg. Phoebe akkor elvi kérdést csinált abból, hogy majdnem minden hétvégén meghívja Miát és Tomot vacsorára, mert Mia is elvi kérdést csinált abból, hogy szóba áll vele, amikor más „bebetonozott”, azaz státuszban lévő kollégák ezt nem tették. A vacsorákon Tom hosszasan taglalta, mi mindent tesz annak érdekében, hogy jobban érezze magát: szedi a gyógyszert naponta háromszor, túramagazinokra fizet elő, és tartózkodik a finomított cukortól, mert az váltott ki nála ilyen reakciót. Ez utóbbit akkor fejtette ki, amikor Phoebe egyik alkalommal tortával kínálta, és azt is kifejtette, hogy nyíltan, őszintén kell beszélnie a depressziójáról, mert ha szégyelli, akkor csak még depressziósabb lesz. Helyeslően bólogattak mindannyian, hiszen ezt abszolút megértették, de Phoebe és Matt azért önkéntelenül összenézett, miután a vendégeik elmentek.

– Nem is értem, mitől lett depressziós Tom. Hiszen épp próbálnak összehozni egy babát, nem? És Mia gyönyörű.

Phoebe ezt azért mondta Mattnek, mert ennyire biztosra vette, hogy a férje szereti, azaz nyugodtan beismerheti, hogy vannak nála szebb nők. Már egész zsenge kora óta tudta, hogy e téren nem ő az aduász, és nem is volt ezzel gond.

Azon az estén viszont hiába iszogatta a maradék bort, és hiába bővítgette a „bulitáblázatot”, nem tűnt úgy, hogy ne lenne gond. És úgy sem tűnt, hogy jó buli lenne mindaz, amit összeírogat, pedig a férje kifejezetten ezt kérte. „Muszáj buliznunk egy kicsit” – mondta, és igaza volt, hiszen újabban alig-alig nevettek, és alig-alig háltak együtt. Nem volt egyszerű az ügy, mivel Phoebe teste folyton egy csődtömegnek érezte magát, avagy ő érezte annak a testét. De nagyon szeretett volna Matt kedvében járni valamivel, amit még sosem csinált. Valami jó bulival.

Ha hazajössz, gondom lesz rá, hogy elmenj – pötyögte a telefonján. De ez a kétértelmű „elmenj” rögtön idegesíteni kezdte, ezért kitörölte, és beírta helyette, hogy „elsülj”, majd visszaváltott „elmenj”-re, mert nem tudta, hogy az egyértelmű, világos beszéd-e a jobb, vagy a kétértelmű huncutkodás, és azt sem tudta, miért érzi úgy, hogy folyton választania kell a kettő közül.

Matt egy üveg pezsgővel tért haza az iszogatásból. Nagyon ritkán vett pezsgőt, és ha mégis megtette, mindig szükségét érezte, hogy elsüssön valami poént.

– Vadásztam és gyűjtögettem egy kis pezsgőt – mondta most.

– Ünneplünk valamit? – kérdezte Phoebe. – Vagy csak úgy pezsgőzünk?

Nézte a magas, karcsú, talpas poharakat elővadászó Mattet, és várta, hogy reagáljon valamit az üzenetére, de nem reagált. Lehet, hogy tévedésből másnak küldte el? Fogta a telefonját, és megnézte, de nem, a kétértelmű mondata ott fityegett kissé sután az üzenetfolyam végén.

– Ünnepelünk – mondta Matt. – Nagy hírem van.

Az egyetemről soha nem hoztak haza „nagy hírt” vagy bármilyen hírt. A munkájuk mindig ugyanolyan volt: jó vagy rossz, nagyon sok vagy nem olyan vészes. A diákok pedig lusták voltak vagy lelkesek, inspirálók vagy hervasztók. Rosszul írták le közismert történelmi alakok nevét, vagy disszertációszintű párhuzamokat vontak Virginia Woolf és a kubizmus között. Kihagyták a negyedéves vizsgát, mert már megint meghalt a nagymamájuk (hirtelen, az éjszaka közepén), vagy alig várták, hogy tollat ragadhassanak.

– És mi az a nagy hír? – kérdezte Phoebe.

A pezsgősüveg kis, zöld istenként terpeszkedett a pulton. Phoebe utálta, hogy ilyen furán érzi magát a gyomra. Rossz volt a szinte biztos tudat, hogy a férje nagy híre nem lehet egyben az övé is.

– Kiderült, hogy én lettem az év bölcsészkari oktatója – mondta Matt, majd felbontotta a pezsgőt. Akkorát pukkant a dugó, mintha lövés dördült volna.

– Hoppá! – mondta Phoebe. – A mindenit!

Hogy is szokás ünnepelni? Phoebe olyasmikre emlékezett, hogy szilveszterkor konfettit szórnak a levegőbe, meg hip-hip-hurráznak az arkansasi kanyon peremén, de már eléggé kijöttek a gyakorlatból.

– Szinte el sem hiszem – tette hozzá Matt.

Phoebe viszont nagyon is elhitte. Tudta, hogy a férje előbb-utóbb elnyeri a büszke címet, hiszen a bölcsészkar az egyetemük legkisebb kara. Korábban viccelődtek is, hogy aki elég hosszú időre itt ragad, az idővel megkapja a díjat. Őt persze ez nem fenyegette, mert az óraadók nem pályázhattak ilyen elismerésre, ahogy arra sem, hogy az egyetem fizesse a tb-jüket. Pedig ugyanazt a munkát végezte, mint Matt, az immár státuszban lévő filozófus, akinek egészségbiztosítási csomagja a macskájuk fogászati kezelését is fedezte. Amikor Mattet véglegesítették, nem volt ezzel gond, hiszen házasok voltak, és futotta a szerelemből meg a pénzből arra, hogy házat vegyenek, majd csinálják mindazt, amit a friss háztulajdonosok szoktak, azaz rendbe tegyék a kertet, és beújítsanak a konyhába egy kvarcpultot, és produkáljanak a laborban hat embriót.

De azt már nem érezte teljesen okénak, hogy a férje díjakat nyer, és nem volt oké az sem, amikor egy összejövetelen valaki javasolta, hogy Phoebe pályázza meg az angol tanszéken meghirdetett, véglegesítéssel kecsegtető állást. Micsoda lehetőség, micsoda váratlan ajándéka a sorsnak! De Phoebe tudta, hogy úgysem kapná meg a pozíciót, mert csak egy publikációt tud felmutatni, amióta diplomázott, és ez édeskevés. Azon az összejövetelen Matt válaszolt helyette, mert ő képtelen volt kimondani, hogy még dolgozik a könyvén, és persze rákérdeztek, hogy miről szól az a könyv, és rádöbbent, hogy ezt sem tudja rendesen elmagyarázni. Süketelt valamit a lakóterek ábrázolásáról a Jane Eyre-ban, meg a viktoriánus kor sétakultúrájáról, meg talán a feminizmusról is. De már ő sem igazán tudta, hogy miről szól a könyve, és unta az egészet. Ha megnyitotta a számítógépen a disszertációját, az olyan érzés volt, mintha egy régi pasijával kávézna, akit már úgysem tudna szeretni soha.

– Gratulálok! – mondta a férjének. – Ez nagyszerű hír!

Rá is mosolygott Mattre, és nyomott az arcára egy puszit, és úgy szorította meg a karját, mintha kilátásba helyezne egy fergeteges dugást, amelyre, úgy érezte, talán sor is kerülhet. Ki tudja, lehet, hogy Matt végre észreveszi az üzenetét, és fölrángatja az emeletre, és ez lesz a sorsfordító éjszaka, amikor minden megváltozik. Amikor ő az ágyra görnyed, és a férje hátulról magáévá teszi, vagy akár szemtől szemben, egymás szemébe nézve is csinálhatják, mint szerelmük hajnalán…

– Beszédet kell majd mondanom a díjátadó vacsorán – mondta a férje. – Februárban.

– És a beszéd, az rossz?

Ha Phoebenek kellett volna beszédet mondania februárban, az nagyon rossz lett volna. Ő már azt is kezdte utálni, hogy nap mint nap ki kell állnia a diákok elé, akik csöndben várják, hogy bizonyítson. De vajon miért? Talán nem bizonyított tegnap meg tegnapelőtt? Miért kell mindennap arra ébrednie, hogy bizonyítania kell, függetlenül attól, hogy hányszor bizonyított már? Nagyon kimerült az egyórás előadások végére, és csak otthon kezdte jobban érezni magát, miután ivott egy pohár bort.

– A beszéd, az nagyszerű dolog – mondta Matt. – És jó, ha van valami, amit örömmel várhatunk.

Ebben igaza volt. Hiszen nem volt semmi, amit örömmel vártak volna, és pont erről szólt az egész bulitervezgetés.

– Tessék! – nyújtotta oda Matt a hártyavékony falú, törékeny pezsgőspoharat. Phoebe már attól is ideges lett, hogy a kezében van. – Tudom, hogy előmenetel szempontjából aligha jelent bármit is – tette hozzá a férje –, de azért egy kicsit talán segít.

Matt célja annak idején az volt, hogy feleségül veszi őt, és családot alapítanak. Most viszont nagyon ráfókuszált a szakmai előmenetelére.

– Persze – mondta Phoebe. – Egy kicsit minden segít.

– Egészségedre!

Phoebe ivott.

– Egész jó pezsgő – mondta Matt.

Phoebe nem tudta nem megjegyezni magában, hogy a férje még életében nem vásárolt rossz pezsgőt.

– Igen, az – mondta, és az első korty tényleg mindig jó volt. Az első korty mindig visszahozta az életbe, azaz a parkba, ahol az első pohárköszöntőt mondták rájuk mint házastársakra, meg a jó meleg, havas szilveszteri balkonokra. A második és a harmadik korty viszont mindig olyan száraz volt, hogy újra eltávozott tőlük az élők sorából. – Tényleg az – tette hozzá.

Íme, az ő férje, a kiváló tudós! Akit imádnak a diákok. A szobája elé sereglenek, és áhítatosan ragyog a szemük, és így méltatják Mattet: „Egy zseni, és még csak nem is seggfej!”

Ez igaz is volt. Matt tényleg rengeteget tudott: három nyelven beszélt, és az ókori görögök italkultúrájáról éppúgy el tudott társalogni, mint a St. Louis-i politikai helyzetről, az olimpiát beárnyékoló vérdoppingról vagy az etetőnél megfigyelhető madárfajokról. Az intelligenciája volt az egyik oka annak, hogy Phoebe beleszeretett, de bosszantó volt, hogy az ifjú diáklányok úgy bálványozzák érte. Az ő eszét bezzeg nem bálványozta senki. Vagy meglepődtek azon, hogy okos, vagy rosszallták. Már Bob sem volt a rajongója.

– Tudod, mi a baj veled, Phoebe? – kérdezte pár nappal azelőtt. Már jó ideje nem témavezető volt, hanem kolléga, így elvileg nem kellett aggódnia Phoebe publikációs listája miatt, mégis aggódott. Phoebe ezt megértette, mert őt is aggasztotta, hogy már tíz éve végzett, és azóta is óraadóként rója ugyanazon egyetem ugyanazon folyosóit, mert nem haladt előre, mint a többiek, azaz nem állt össze könyvvé a disszertációja. Nem tudta, mi a baj vele, és utálta magát, amiért epedve várja, hogy Bob megmondja. Vajon mennyi idő telt el az életéből így? Hányszor várta, hogy valaki döntsön már el valamit helyette egyszer és mindenkorra? És igen, igazából ez volt a baj vele, de Bob nem ezt mondta, hanem hogy: – Túl sokat gondolkodsz.

Phoebet ez őszintén meglepte. Hát nem úgy van, hogy ha az ember gondolkodik, az jó dolog? Nem ez lenne az egyetemi lét, a tudomány lényege?

Matt csak később, az ágyban látta meg az üzenetet.

– Ó, basszus! – mondta. – Nem vettem észre. Bocs.

De egy ujjal sem nyúlt Phoebehez, akinek olyan kínos volt a szitu, hogy inkább témát váltott.

– Le kéne foglalnunk a szobát a Cornwall Innben.

– Micsoda?

– Tudod, a szálloda. Ahova a tavaszi szünetben megyünk. Cornwall Inn.

– Az a drága hotel?

– Igen, nagyon drága.

– Annyira, hogy jelzáloghitelt kell fölvennünk a házra?

– Annyira, hogy nyolcszáz dollár egy éjszaka.

– Ez… Ez túl sok, Phoebe.

De hát nem pont ez lenne a lényeg? Nem arról szólna ez az egész, hogy túl sok legyen, hogy extravagáns legyen, hogy ne ismerjenek határt? Hogy kurvára azt csinálják, amihez épp kedvük szottyan, mert ha már nem lehet gyerekük, akkor legalább érezzék jól magukat a pénzből, amit ő tíz éve gyűjtöget a takarékszámlájukon a leendő gyerekeiknek?

Phoebenek nagyon kellett ez a kiruccanás, de érezte, hogy a férjének már nincs szüksége rá. Érezte, hogy Matt aznap, miután elnyerte a díjat, meggondolta magát. Neki már megvan a maga „bulija”, amit örömmel várhat, és még csak fizetnie sem kell érte. Egyszerűen megszolgálta, kiérdemelte, és csodálatos érzés lehet, hogy visszaszerezte méltó helyét a világban.

– Miért nem megyünk az Ozark-hegységbe? Ott mindig jól érezzük magunkat.

Phoebe felnézett a sötét plafonra. Elfogta a pánik, mint gyerekkorában, amikor eltévedt a szupermarketben, és körülnézve azt látta, hogy mindenki olyan, mint az apja. Rádöbbent, hogy ugyanolyan farmert hord az egész város.

– Nem – mondta.

A nászút óta mindig az Ozark-hegységbe mentek a tavaszi szünetben. A hosszú és nagyon szép túrák után Phoebe büszke volt magára, és feljogosítva érezte magát az esti happy hour élvezetére. Mindig is úgy tartotta, hogy a szórakozásért meg kell dolgozni, és az a jó, ha a vakáció egyben komoly felszerelést igénylő munka is.

De már belefáradt a munkába. Úgy érezte, hogy másból sem áll az élete, csak munkából. Még az is annak tűnt, amit addig nagyon élvezett: a nyári olvasgatás, meg az orgazmus meg a vacsora közbeni beszélgetés a férjével. Most ezeket is teljesítménykényszeresen csinálta, mert bizonyítani akarta, hogy minden rendben van, és baba nélkül is boldogok lehetnek, és akkor is érdemes volt tíz évig próbálkoznia a könyvírással, ha végül nem sikerült. De egyre nehezebb volt hinnie ebben. Esténként, ha visszatekintett a sok kutatómunkára, táblázatra, folyóiratra, dolgozatra meg a kapott injekciókra, rendre belényilallt, hogy: Mi a fene volt ez?

– Az Ozark-hegység családoknak való – mondta Mattnek.

Az üdülőhely mindig tele volt sárkányt eregető gyerekekkel meg a szüleikkel, akik egyforma kalapban, amerikai zászlós jégkrémet nyalogatva járták az erdőt.

– Mi is család vagyunk – mondta Matt.

– De nincs gyerekünk.

– Ott van Harry.

Harry, a macskájuk mindig odakucorodott közéjük lefekvés előtt. Tíz éve, amikor hazahozták, eredetileg kutyát akartak, de aztán úgy döntöttek, hogy nem időszerű. Azért elmentek a menhelyre „csak úgy nézelődni”, de egy állatmenhelyen nincs csak nézelődés. Megláttak egy vörös cirmos kiscicát, amely a ketrec rácsához nyomta az orrát, és miákolt.

Harry – olvasta ki az aktájából Matt, és akkor úgy gondolták, hogy ez túlontúl „emberszabású” név, de aztán egy évtizeden át úgy szerették Harryt, hogy az már talán nem is volt normális, legalábbis szerintük. Jutalomfalatokat kapott a semmiért, majd tépelődtek, hogy nem helytelen-e ez, hiszen miért kapna jutalmat pusztán azért, mert macska. „Miért várom el tőled, hogy több légy, mint macska, ha egyszer semmi mást nem akarok, csak azt, hogy macska légy?” – kérdezte tőle Phoebe, mintha egy pszichiáter gubbasztana kettejük között, és a méltóságteljesen trónoló Harry sokszor tényleg egy agykurkász benyomását keltette: egyik kis mancsát a másikra helyezve, türelmesen várta, hogy mondhasson valami bölcset.

– Harry nem a gyerekünk – emlékeztette a férjét Phoebe. – Hanem a pszichiáterünk.

– Ja, tényleg! Sokszor elmosódik a határvonal.

Azzal szórakoztatták magukat, hogy mély értelmű, baljós, komor hangulatú egzisztenciális kérdéseket tettek föl a macskának. Például: „Vajon azért viselkedem önszabotáló módon a munkahelyemen, mert nem volt anyám, Harry?” Mire Matt: „Abszolút!” Ezt Harry-hangon mondta, vagyis azon a hangon, amit jobb híján Harry-hangnak neveztek.

– Harry szerint az Ozark-hegységbe kéne mennünk – mondta azon az estén Matt, és Phoebe egy pillanatra ellágyult, mert mindig nagyon közel érezte magát a férjéhez, ha így, Harry közvetítésével beszélgettek. Eszébe jutott, hogy ők hárman tényleg lehetnének egy család. – Mert Harry szeretne még egy kanyontúrát – tette hozzá Matt.

– Rendben, de mondd meg Harrynek, hogy ha megint abban a szar motelben kötünk ki, én kinyírom magam – mondta Phoebe.

Itt elnevették magukat, mert Harry kinyitotta a szemét, és úgy nézett Phoebere, mint aki mindent ért. De nemcsak ezért nevettek, hanem azért is, mert tudták, hogy Phoebe nem az a típus, aki csak úgy kinyírja magát. Hanem az a típus, aki gyerekkora óta bevesz napi egy multivitamint, és megfésülködik lefekvés előtt. Azaz nagyon, nagyon normális, és a férjének ez tetszett, hiszen az volt a nagy álma, hogy normális legyen, amint azt már a legelső randijukon bevallotta.

– Már kiskoromban tudtam, hogy normális akarok lenni, ha nagy leszek – viccelődött, majd hozzátette: – De igazából komolyan beszélek. Mert ez igaz.

És Phoebe megértette őt. A saját gyerekkora ugyanis végtelenül magányosan telt, miután az anyja meghalt, az apja mély depresszióba süppedt, testvérei pedig nem voltak. Ezért szokott rá, hogy esténként beszélgetés helyett olvas. Mesékkel kezdte, mert azok is olyan kislányokról szóltak, akiknek az anyukáját egyetlen kurta mondattal meghalasztották. „Az édesanyád csodálatos asszony volt, de belehalt a szülésbe” – közölte egy reggel az apja, és Phoebe szörnyen érezte magát. Megtudta, hogy elpusztított valakit azzal, hogy világra jött, és nem is akárkit, hanem a saját anyját! A gyönyörű nőt, akiről az összes fénykép túrázás közben készült, és ott volt a fotókon a mosolygós apja is. Az Ozark-hegységet járták a várandós feleségével, és Phoebenek nagyon fájt, hogy nem ismerhette azt a normális férfit. És a normális lányt sem, aki belőle lehetett volna.

– De vajon miért bűncselekmény itt, ha valaki normális? – kérdezte egyszer Matt-től.

A posztgradon tényleg kínos volt normálisnak lenni. Az ott megismert emberek egytől egyig küldetésüknek tekintették, hogy látványosan, kifinomult módon furák legyenek. Phoebet egyszerre nyűgözte le és ejtette zavarba, hogy az évfolyamtársnői milyen jól mutatnak zokniban és tűsarkúban. Ő képtelen volt ilyesmit felvenni, képtelen volt feszegetni a divat határait, és ezt kizárólag azzal tudta magyarázni, hogy titkolni próbálja a furaságát.

Így aztán farmersortot és Teva szandált húzott, mihelyt tíz fok fölé ment a hőmérséklet, és soha nem festette a haját, és nem tudta, mit mondjon, amikor egy költő randira hívta, és elvitte egy zajkoncertre. Csak annyit sikerült kinyögnie, hogy „kicsit zajos”. A költő a koncert után megcsókolta, és egy kicsit belekacagott a szájába, mondván: „Te olyan, hogy is mondjam, normális vagy.” Phoebe ezt akkor bóknak vette, de miután napokig nem hallott a költő felől, a gondosan sorba rakott, egy irányba fordított Banana Republic kardigánjaira tévedt a tekintete, és leesett neki, hogy mégsem bók volt.

– Hát, az jó, mert én nagyon, de nagyon normális vagyok – mondta az első randin Mattnek. Megkönnyebbülésére szolgált, hogy nem kell lecserélnie a ruhatárát pusztán azért, hogy el tudjanak menni kocsmába.

– Akkor ezt meg is beszéltük – vágta rá Matt. – Hol a lelkész?

És utána hosszú évekig olyan… csodálatosan normálisnak tűnt minden. Egy közparkban házasodtak össze, és az esküvőre csak a legközelebbi családtagokat, barátokat hívták meg, mert a sok pénz és a grandiózus gesztusok gyanúsak voltak számukra. Úgy tartották, hogy minél nagyratörőbb a gesztus, annál üresebb a szív, és minél nagyobb szabású menyegző kell valakinek, annál boldogtalanabb lesz.

Phoebe sokáig őszintén hitt ebben, de most lesújtónak találta, hogy ilyen végtelenül egyszerű az életük. Amikor Matt keze elindult, hogy megérintse, már előre látott és érzett mindent.

– Bár előbb észrevettem volna, amit írtál! – mondta Matt. – Úgy sajnálom, hogy csak most néztem meg!

Amikor odahajolt, hogy megcsókolja, Phoebe összerezzent: taszította a férje gyengédsége, és gyűlölte a lágyságát. Az utóbbi időben arról fantáziált, hogy szörnyű dolgokat művel vele, és tudta, hogy ezt soha nem árulhatja el neki, hiszen csak egyet jelenthet: hogy valami sötét dolog lappang benne, és lassanként összeáll fekete sárrá. Ezért csak annyit mondott:

– Szeretlek.

Szállást foglaltak márciusra az Ozark-hegységben. Utána Matt mindennap korán kelt, nyakkendőt kötött, és elment az egyetemre, Phoebe viszont le volt lassulva. Reggelente vagy vad érzelmek dúltak a lelkében, vagy áthatolhatatlan, fásult tompaság ereszkedett rá. Nem tudta, hogyan magyarázza el az ellentmondást az új terapeutájának. Olyasmiket mondott, hogy: „Mintha lecsatlakoztam volna a világról, illetve nem is, inkább szomorú vagyok, vagyis…” Félbemaradt a mondat, és Phoebe reménykedve várta, hogy a férfi befejezze helyette, de hiába.

– Kurvára úgy érzem magam, mint aki megőrült – mondta Harrynek a díjátadó ceremónia előtti este. Harry volt az egyetlen, aki tudta, hogy milyen sokat trágárkodik dolgozatjavítás közben. – De most komolyan, mi a fene van velem? – tette hozzá.

Amikor felvetette a tanszéken, hogy szívesen tartana egy kurzust a mesékről, azt hitte, ez jópofa dolog lesz. De egyre jobban zavarta, hogy a diákok rendre „egyfajta méregnek” tudták be az esszéikben Aranyhaj anyjának meddőségét. Phoebe már nem emlékezett rá, hogy ilyen sok meddő nő van a klasszikus mesékben, vagy csak addig nem tűnt fel neki, mert a halott anyákra fókuszált.

– És miért halnak meg folyton az anyák? – kérdezte egyik este Matt-től, aki mellette ült a kanapén, és dolgozatot javított.

– Mert a mesék a premodern korban születtek – mondta a férje. – És akkoriban az anyák sokszor… meghaltak.

De Phoebe biztosra vette, hogy ennél többről van szó, mert nagyon úgy tűnt, hogy a sztori nem is működne, ha az anya élne, azaz a halála a cselekmény fontos mozgatórugója, mintegy előfeltétele mindannak, ami a lányával történik. Hiszen Hamupipőke nem avanzsálhatna főszereplővé, ha az anyja még élne – és Jane Eyre sem, ha már itt tartunk. Az anyának meg kellett halnia, hogy a lánya nyomorban tengődjön, mert mindig így kezdődött a sztori. És Phoebenek épp ezért tetszettek a mesék: szeretett arról olvasni, hogy a jó kislány felnő, kemény munkával eléri, ami akar, és lám, milyen boldog lesz!

Itt a vége, fuss el véle.

Ilyen volt az ő sztorija is, hiszen jó kislány volt, csöndes, szorgalmas éltanuló. Évfolyamelsőként végezte el a gimit, majd az egyetemet is, aztán posztgradon folytatta, hogy kialakuljon az élete, és ki is alakult. Szerelmes lett, PhD-zett, férjhez ment, házat vettek a férjével, majd öt, testileg-lelkileg kimerítő IVF-kezelés után, amikor már veszni látszott minden, végre teherbe esett az utolsó embriójukkal. Tíz héten át dörzsölgette a hasára a kencét, és fizikailag érezte, hogy robog a hepiend felé, amelynek fényében minden, így az anyja halála is, szükségszerű cselekményelemnek tűnik majd.

De aztán vége lett, méghozzá úgy, hogy egy kurta tőmondat sem kellett hozzá: egyik nap még terhes volt, másnap pedig már nem, és ennyi. Érezte, hogy szivárog a lába közt a vér, és ha eszébe jutott az a vér, mindig felsikított magában: Nem, nem, nem! Nem lehet így vége! Hiszen ez a végkifejlet gúnyt űz az anyja halálából, ez a végkifejlet egyszerűen tragikus. A története így nem tündérmesét idéz, hanem valami orosz regényt, amelynek hősei vad kalandba bocsátkoznak, és a végén egytől egyig legyilkolják őket.

– Az oroszoknak van igazuk – mondta Phoebe a díjátadó ünnepség reggelén, és nagyon jó volt, hogy Mattnek nyugodtan mondhat ilyeneket. – Ideje elfogadnom, hogy az életem nem mese, hanem orosz regény.

– Ne feledd, hogy én nem olvastam a klasszikus orosz nagyregényeket! – felelte Matt, aki épp kávét töltött a fedeles úti bögréjébe.

– Arra akarok kilyukadni, hogy egy történet nem csak attól lehet szép, hogy jó a vége. Hanem attól is, ahogy megírták.

– Ez igaz – mondta Matt. – De a te sztoridnak még messze nincs vége.

Napnál is világosabb volt, hogy Matt nem áll készen arra, hogy egy orosz regény szereplője legyen, és az élete tragédiába forduljon, bármilyen szép lesz is így a történet. Indult az egyetemre, hogy megírja a beszédét, majd előadja a kiadójának az új könyvötletét. A cselekvés filozófiájáról akart írni.

Phoebe pedig otthon maradt, hogy ő is írjon, de csak addig jutott, hogy: „Miért halnak meg az anyák?”, mert erőt vett rajta a depresszió, és képtelen volt folytatni. Fölállt, készített magának egy fejedelmi reggelit, majd visszafeküdt, és magához nyúlt. Közben a férjére gondolt, aki a nyakát szorítva a falhoz nyomja, és szörnyű jelzőket vág a fejéhez. Aztán sétára indult. Megcsodálta a kirakatban a vicces ajtókopogtatókat, majd hazafelé menet betért Joe borpatikájába. Soha nem vett bort senki mástól, csak a kigyúrt, kopasz Joe-tól, aki folyton nyelvi kérdésekkel bombázta őt.

– Üdv, professzor asszony! Mondja csak, a „konverzálni” egy létező szó? – érdeklődött most. – Még életembe’ nem hallottam, de a kiscsaj szerint az – mutatott a pénztárgép melletti, támlátlan széken ülő, lila körmű, vastagon kihúzott szemű „kiscsajra”. Mert Joe üzletében mindig volt egy kiscsaj, aki vagy ott dolgozott, vagy csak úgy beugrott hozzá, és órákig gubbasztott a stokin, mert a kiscsajoknak ez a jelek szerint bejön.

– Minden szó létező, ha elégszer mondjuk – szólalt meg az ügyeletes kiscsaj. – Ugye, dr. Stone?

Kiderült, hogy a sötétbarna hajú, fekete szemű kiscsaj az egyetem pszichológushallgatója, és már hallott Phoeberől, bár órára soha nem járt hozzá.

– Így igaz – mondta Phoebe. – Ha tíz évig mondogatunk valamit, már benne is van a szótárban.

– Tíz év… – merengett Joe. – Csak ennyi kell hozzá?

Joe arra törekedett, hogy Phoebe kedvelje őt, mert minden nővel meg akarta kedveltetni magát. Nyilván úgy okoskodott, hogy ez az első lépés a dugás felé vezető úton. Phoebe néha kedvelte is Joe-t, például, amikor a népszerű politikusok autoriter hajlamait ostorozta nagy hangon, vagy amikor Disney-filmet nézett a komputerén, és hangosan röhögött a seggre esős, tortahajigálós gegeken. De a szimpátia hamar elmúlt, ha Phoebe meglátta a stokin gubbasztó kiscsajt meg a pénztárgép elé kihelyezett, PUNCIRA GYŰJTÖK feliratú bögrét. Amely már félig tele volt apróval.

– Bizony – felelte Joe kérdésére Phoebe.

Matt soha nem fűzött kommentárt a PUNCIRA GYŰJTÖK felirathoz, miután távoztak a boltból, mintha nem tartaná helyesnek, hogy megjegyzést tegyen egy másik férfi ilyen irányú erőfeszítéseire. Vagy talán félt, hogy ha szóba hozza a dolgot, új borbeszerző helyet kell keresniük, amely nem lesz ilyen közel, és talán a választék sem lesz ilyen széles.

Phoebe fizetett, majd egy „Viszlát, Joe!” kíséretében kivonult az üzletből, és próbált nem agyalni azon, hogy a férje vajon szokott-e pénzt dobni a bögrébe, ha ő nincs ott.

A díjátadó ünnepségre mindig februárban került sor, és ők minden évben elmentek, és Phoebe mindig ugyanabban a fekete Calvin Klein ruhában volt. Még akkor szerezte be, amikor felvették az egyetemre tanítani, és az első munkanapján tartott eligazításon viselte először. Azt a ruhát soha nem dicsérte meg senki, de nem is tettek rá megjegyzést, és pontosan ez volt a cél: hogy észre se vegyék.

Phoebet meglepte, hogy a fekete ruha még mindig jó rá, és úgy néz ki benne, ahogy mindig is, de ez nem kellemes, hanem nyomasztó meglepetés volt. Aznap ugyanis másképp akart kinézni, mint ahogy szokott, arra vágyott, hogy felfigyeljenek rá, amikor bevonul a díjátadóra. Ha már gyereke nem lehet, akkor legalább lenyűgöző, szemkápráztató ruhái legyenek! Elautózott hát a plázába, és addig keresgélt, amíg meg nem akadt a szeme a smaragdzöld ruhán. Fantasztikus érzés volt, ahogy elomlott a testén a selyemszövet, mintha hűs víz csordogálna le az oldalán, és nem is értette, miért nem mert soha selyemruhában járni. És színeset vajon miért nem vett föl? Hiszen jól áll neki a smaragdzöld, szépen kiemeli barna haja kissé vöröses árnyalatát. Meg az apró zöld pöttyöket a szemében, meg a kissé kreolos bőrét.

Gondolkodás nélkül vette meg, vagyis azon való agyalás nélkül, hogy mit szól majd hozzá a férje, meg Bob, meg Mia. Ennyire imádta azt a smaragdzöld ruhát.

Csakhogy amikor otthon indulás előtt újra fölvette, röhejesnek érezte magát a hálószoba bézs színű szőnyegén, a flanel ágynemű tőszomszédságában. Belényilallt, hogy túl drága cucc ez az ötszáz dolláros selyemruha, hiszen a vacsora a tornateremben lesz. Hogy is képzelte, hogy esküvőre való, padlót seprő ruhában állít be egy megnyirbált költségvetésű, Missouri állambeli egyetem díjátadó ünnepségére?

Végül maradt a fekete Calvin Klein ruhánál. Nem akarta kínos helyzetbe hozni a férjét, mert tudta, hogy megtette ezt az utóbbi időben épp elégszer. Ugyanis kissé elhanyagolta magát, és néha spiccesen fogadta a hazatérő Mattet.

– Írtál? – kérdezte a férje, amikor hazajött érte. Ő javasolta, hogy menjenek egy kocsival.

– Igen – hazudta Phoebe.

Aztán a tükörbe pillantott. Tessék, itt vagyok! – gondolta, de közben mintha nem ott lett volna, hanem valahol messze. Mintha a meddőségi klinikán nézte volna, ahogy Matt kezet fog az orvossal, vagy az Ouse folyónál nézte volna a zsebeibe köveket pakoló Virginia Woolfot. Kíváncsi lett volna, pontosan hány kő húzta az írónő zsebét, és mennyire volt hideg a víz.

– Szép vagy – mondta Matt, és amikor mondta, Phoebe szépnek is érezte magát.

Megfésülködött, majd elindultak.

Ahhoz képest, hogy a vacsorának a tornaterem adott otthont, nagyszabású, fényűző rendezvény volt. Az egyetem minden évben kifizetett ötezer dollárt egy vendégszónoknak, aki mindig valami ünnepelt tudós volt, és hol a közel-keleti válság, hol a mostoha kínai munkakörülmények, hol a recesszió kontextusában hangsúlyozta, hogy milyen fontos és értékes dolog a bölcsészképzés.

– Tényleg nagyon szép vagy – állapította meg újfent Matt, mielőtt beléptek. Úgy mondta, mintha mindkettőjüknek szólna a bók, és Phoebe derekára fonta a karját. Egy csapásra férj és feleség lettek megint.

Fehérbort ittak és marsalás csirkét ettek párolt zöldséggel. Az asztaltársaságot Matthez hasonló emberek alkották, azaz olyanok, akiknek rendes állásuk volt: Bob, Susan, Brian, Mia.

Aztán jöttek a beszédek meg a mások szép eredményeinek szóló tapsviharok, majd a csokoládés lávasüti. Amíg ették, arról beszélgettek, hogy ez a csoki azért nem igazán lávaszerű, meg a diákjaikról, meg a munkájukról úgy általában, és az a konszenzus alakult ki, hogy a munkájuk jó, mert van értelme, és látszik az eredménye, de nagyon kemény.

– Kemény? – szólt közbe Bob felesége, aki sebész volt a helyi kórházban. – Bob többnyire német söröket iszogat az irodájában, és Bachot hallgat.

– Arról nem is beszélve, hogy szabad az egész nyaratok! – tette hozzá Tom. Az orvosi időbeosztása miatt csak egy hétre tudtak elutazni nyaranta Miával, és utána egy évig arról az egy hétről meséltek. – Szóval elég a siránkozásból, professzor hölgyek és urak!

A társaság jót nevetett, és Matt két kezét megadóan fölemelve beismerte, hogy Tomnak igaza van: a munkájuk fantasztikus.

Aztán félig-meddig elsötétült a terem, és a gyertyákkal megvilágított színpadon énekelni kezdett a diákkórus, de Phoebe, félhomály ide vagy oda, fizikailag érezte a rideg valóságot, hiszen a talpa alatt húzódott a kosárpálya oldalvonala, amely a táncparkettet is kettészelte. Meg azt is érezte, hogy a többiek szemében ő csak Matt felesége, különösen azok szemében, akik nem nagyon ismerik. Susan, a filozófia tanszék oktatója például évről évre elfelejti a nevét, és évről évre megkérdezi tőle, hogy:

– Te mit csinálsz?

– Tanítok – felelte az idén is Phoebe.

– Méghozzá itt, az egyetemen – tette hozzá Matt.

– Ó, hát ez nagyszerű, és mit tanítasz?

– Azt, amire Bob beoszt – felelte Phoebe. – Többnyire a gólyáknak kötelező irodalomtörténeti áttekintés jut nekem. Vagyis az irodalom kezdeteitől az internet koráig minden.

– De mi a szakterületed? – faggatta tovább Susan.

– A viktoriánus kor irodalma – mondta Phoebe.

– De az idén meseszemináriumot is tart – szólt közbe ismét Matt. – És hamarosan befejezi a Jane Eyre-ről szóló könyvét.

Phoebe immár tíz éve fejezte be „hamarosan” a Jane Eyre-ről szóló könyvét…

Tovább hullt a díjeső. Matt elmosolyodott, amikor szólították, majd letette az asztalra a szalvétáját, és fölment a színpadra. Amikor átvette a díjat, az asztalnál ülők rászegezték széles mosolyukat, és megtapsolták, majd Mia Phoebe vállára dőlt, és így szólt:

– Büszke lehetsz.

Phoebe büszke is volt. Nézzétek a férjemet! – gondolta magában, amikor Matt elfoglalta helyét a pulpitus mögött. Rövid beszéde arról szólt, hogy milyen fontos és értékes dolog a bölcsészképzés, de Phoebe szinte nem is hallotta, hogy mit mond. Nézzétek! – gondolta magában, amikor Matt mosolyogva visszajött az asztalhoz. A férjem! Miután Matt leült, mindenki gratulált neki, ő pedig nagyon igyekezett leplezni, mennyire örül.

– Előbb-utóbb mindenki megkapja – szerénykedett, és Phoebe apró árulásnak érezte, hogy elsüti az ő privát poénjukat. – Mibe, hogy egyszer még Bobnak is odaítélik?

Bob jót nevetett.

– A diákok egyszerűen imádják – mondta ezután Mia, és ez valamiért úgy hangzott, mintha jobban ismerné a szóban forgó diákokat, mint Phoebe. Mintha Miának és Mattnek lenne egy házuk nélküle.

Phoebe nem szólt semmit. Kicsit rosszul érezte magát, ezért elnézést kért a társaságtól, és kiment a mosdóba. A tükör elé állt, és azt mantrázta magában, hogy: A férjed szerint szép vagy, amíg jobban nem lett.

De az asztaluk felé menet észrevette, hogy a férje Miával beszélget, és Mia hátravetett fejjel kacag, Matt pedig olyan nagyra tátott szájjal, amilyet ő hónapok óta nem látott tőle. Még akkor is szigorúan csukva maradt a szája, amikor tévéztek, és ő odabújt hozzá.

Most viszont a régi Mattet látta az asztaluknál, Miával. Azt a Mattet, akivel a számítógépteremben találkozott először, és aki laza, vicces, boldog fickó volt. És boldognak tűnt Mia is, pedig pár éve, amióta Tom depressziós lett, nemigen volt erre példa.

Phoebe visszaült az asztalhoz, és Mia szépsége egy csapásra új értelmet nyert. Már nem puszta tény volt, hanem helyzet.

Csak akkor hozta szóba Miát, amikor hazaértek, és beléptek a házba.

– Szerintem nem fair, hogy Mia már három könyvet írt, és még ilyen eszméletlen szép is – kezdte, remélve, hogy viccesen hangzik, amit mond.

– Ó! Aha, jókat lehet vele röhögni.

– Nem ezt mondtam. Hanem azt, hogy nagyon szép.

– Ezt most mire véljem? – kérdezte Matt. – Azt hittem, jól éreztük magunkat.

– Így is volt – felelte Phoebe, mire a férje megcsókolta, és közölte:

– Te voltál nagyon szép ma este.

Phoebe tudta, hogy Matt szexelni akar. Ő viszont nem akart. Vagy talán csak azt nem akarta ott, abban a pillanatban, hogy a férje ilyen cuki legyen. Amikor fantáziált róla, már soha nem volt cuki, sőt nem is őt dugta, hanem mást, de a terapeuta váltig erősködött, hogy a fantáziálás ténye önmagában jó hír. „Jó, hogy legalább képben van ilyenkor a férje is” – mondta.

Phoebe levetkőzött volna, de Matt arra kérte, hogy ne tegye. Ő viszont kibújt az ingéből, majd levette a nadrágját, és amikor elindult felé, Phoebe azt látta maga előtt, hogy Matt belép Joe borpatikájába, és meglátja a kiscsajt, aki a támlátlan széken ül, ahogy szokott. Épp a háziját írja, és nem tudja, hol lehet Joe. „Van valami újdonság?” – kérdi Matt, mire a kiscsaj azt feleli: „Gyere, megmutatom, mi mindenünk van!” És hátraviszi a raktárhelyiségbe, ahol lehajol valami üvegekért, Matt pedig odalép, a kiscsaj derekára tapad a keze, és magához rántja, ahogy szokta, amikor nagyon rájön a kangörcs, és csak egy segget lát maga előtt, meg két cicit, meg egy lófarkat. Ez utóbbit meg is húzza, mire a kiscsaj megfordul, és Matt derekára fonódnak a combjai – és Phoebe csak most tudott elélvezni, amikor azt játszotta, hogy nem is ismeri a férjét.

Miután szexeltek, nem tudtak egymás szemébe nézni. Phoebe levette a fekete ruháját, a férje pedig töltött magának egy pohár whiskyt, de a jéggel már nem vesződött, inkább kiment, és nézte a csillagokat, mert ezt csinálják ilyenkor az emberek, amióta világ a világ. Phoebe, a baljós jelek dacára, nem gondolta, hogy vége lenne, mert nem igazán tudta felfogni, hogy vége lehet. Azt hitte, hogy pár hét múlva, a tavaszi szünetben szépen elmennek majd az Ozark-hegységbe, és utána talán, talán megpróbálkozik még egy IVF-fel, hiszen ki tudja? Hátha hatodszorra működik a dolog. Hátha tévedett az orvos.

De pár hét múlva, márciusban bezárta kapuit a világ, és nem csináltak az égvilágon semmit, csak ültek otthon, tanítottak online, és folyton kitekingettek az ablakon. Phoebe sokat sírt, Matt sokat ivott, és Phoebe néha félt, hogy a férje elhagyja. Máskor meg ő akart elmenni, de amikor erről fantáziált, a férje mindig könyörgött neki, hogy maradjon. Térdre rogyott, Phoebe combjába fúrta az arcát, és átölelte a lábát, mint egy kisgyerek. „Phoebe, nagyon kérlek, ne hagyj el! Szükségem van rád!” – rimánkodott a Phoebe lelki szemei előtt pergő filmben, majd ki is fejtette, hogy hányféle okból van szüksége rá neki meg a gyerekeknek. Így aztán Phoebe maradt. Ha arról fantáziált, hogy elhagyja a férjét, végül mindig maradt, mert a képzeletében gyerekeik is voltak, és a gyerekeknek mindig szükségük volt rá. Pusztán azért kellett arról fantáziálnia, hogy elmegy, hogy fantáziálhasson arról, hogy marad. Hogy már az ajtóban áll, és a férje rákiabál, mint egy kutyára: „Nem, Phoebe, nem!” És nem igazán tudta, miért akarja, amikor fantáziál, hogy így bánjanak vele.

– Na, hogy telt a napod? – érdeklődött Matt.

Augusztus volt, a tanévkezdés előtti utolsó este, egyben az utolsó közös vacsorájuk, de Phoebe ezt még nem tudta, és talán Matt sem. Lehet, hogy még akkor, vacsora közben is tépelődött. Ki tudja, nem maradt volna-e mégis, ha Phoebe valami érdekesebbet mond? Ha nem csak annyit felel, hogy:

– Jól.

– Nagyszerű! – mondta a férje. – Nagyszerű. Írtál?

– Egy kicsit.

Phoebe aznap délelőtt nagyon igyekezett, hiszen a nyári szünet véget ért, és ő nem tudott felmutatni semmit. Bevonult a dolgozószobájába, az íróasztalra helyezte a kávét meg a laptopot, majd lehúzta a redőnyt, és kitett az asztalra kétujjnyi whiskyt meg egy cigarettát, hogy megjutalmazza magát, ha ír egy oldalt. Miután ez megtörtént, ivott pár apró kortyot a whiskyből, és meggyújtotta a cigarettát, de nem szívta el. Csak a füst illatát szerette, és jó volt az ujjai közé fogni a cigit. Kezdte úgy érezni, hogy nem is írni jár a dolgozószobájába, hanem inni, meg úgy tenni, mintha dohányozna.

Aztán ajtócsapódás jelezte, hogy Matt kijött a másik dolgozószobából, és Phoebe gyorsan eloltotta a cigarettát. Végre felfogta, hogy mire gondolt a terapeuta, amikor azt mondta, hogy ne kombinálja a jó és a rossz szokásait. Ezt Bob is mondta neki pár éve, pedig akkor még kizárólag jó szokásai voltak. Akkor még mindennap futott 3,1 mérföldet, és gyömbérshotot ivott a közeli kávézóban, és vasárnap mindig mosott, és már júniusban készült a kurzusaira, nehogy elszaladjon a nyár, és ez a sok jó szokás mindig elégnek bizonyult. Akkor még a ház, a diákok és a kutatómunka körül forgott az élete, meg a férje körül, aki fizikailag idekötötte ehhez a világhoz, amióta megismerkedtek. Most viszont alig tudtak egymás szemébe nézni, ha valamelyikük feltett egy kérdést.

– Te cigiztél a dolgozószobádban? – kérdezte most a vacsoránál Matt.

– Nem – mondta Phoebe, és szigorúan véve nem is hazudott.

Matt nem értette, hogy akkor miért érzett füstszagot, és szóvá tette, hogy a dohányzás ártalmas, és Phoebenek ettől furcsamód cigizhetnékje támadt. Hiszen évek óta azon görcsölt, hogy mit juttathat be a szervezetébe, és mit nem, ha azt akarja, hogy hiperszuper méhe legyen, és ebbe már nagyon belefáradt. Pokolba a szervezetemmel! – gondolta magában, de hangosan nem mondta ki.

– És a te napod hogy telt? – kérdezte inkább, mint egy T. S. Eliot-vers rémes nőalakja.

„És mit tegyek most? Mit tegyek? Így rohanok ki, így megyek végig az utcán, kibontott hajjal. És holnap mit tegyünk? És mindig mit tegyünk?”{1}

Mégis őszintén meglepődött, amikor Matt egy-két óra múlva elhagyta. Soha semmi nem sokkolta még ennyire. A férje csinálni kezdte, amit lefekvés előtt szokott: lecsatolta és összetekerte a derékszíját, majd lezuhanyozott, és felvett egy már csak otthon hordott, ócska pólót. Utána azonban farmerbe bújt, majd befűzte a szíját, és összepakolt egy sporttáskát.

– Szerelmes vagyok Miába – hajtogatta újra meg újra, de Phoebe nem igazán hitt neki. Ez nem szerepelt az elképzelt jeleneteiben.

De amit hallott, az Matt képzeletének szüleménye volt, nem az övé, és hogy miként működik Matt képzelete, azt nem tudta. Csak nézte a férjét, és várta, hogy a padlóra ejtse a sporttáskát, de hiába.

{1} T. S. Eliot: Átokföldje. Vas István fordítása.