HAL EDWARD RUNKEL

ORDÍTÁSMENTES
GYEREKNEVELÉS

Egy forradalmian új módszer, hogy olyan szülő
válhasson belőled, akit nem lehet kihozni a sodrából

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Hal Edward Runkel: Screamfree Parenting

Published by Broadway Books, an imprint of The Doubleday Publishing Group, a division of Random House, Inc., New York

Copyright © 2007, ScreamFree Omnimedia, LLC

This translation published by arrangement with Crown Archetype, an imprint of the Crown Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC

Fordította: Kőszeghy Anna

Hungarian translation © Kőszeghy Anna, 2015

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2015, 2018

Minden jog fenntartva!

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

Olvasószerkesztő Helfrich Judit

Felelős szerkesztő Nemes Krisztián

Felelős kiadó Rados Richárd

Elektronikus verzió eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-475-371-1

ISSN 2498-7379

Jennynek, természetesen.

Hannah-nak és Brandonnek,
akikről nyugisan gondolkodom…

TARTALOM

Hogyan olvasd ezt a könyvet?

ELSŐ RÉSZ

Válj nyugodt szülővé, akire a gyermekeidnek valóban szükségük van!

1. A szülőség a szülőről szól, nem a gyerekről

2. Ha nem vagy a magad ura, másokon sem tudsz uralkodni

3. Felnőni nehéz – főleg a felnőtteknek

Tanmese

MÁSODIK RÉSZ

A nyugalom: térteremtés

4. Tartsd szem előtt a végcélt, de ne görcsölj a végeredményen!

5. A gyereknek hely kell!

6. Az ellenállás hiábavaló – A dzsúdó típusú szülőség

7. Nem a próféta szól belőled (és a nagymamából sem)

Tanmese

HARMADIK RÉSZ

A nyugalom: a határok meghúzása

8. A szülő adja meg az alaphangot a hangnem megadásával (és viszont)

9. A következmények magukért üvöltenek

10. Minden üres fenyegetés egy megszegett ígéret

Tanmese

NEGYEDIK RÉSZ

Hogyan ültessük át a gyakorlatba saját magunkat?

11. Előbb tedd fel a saját oxigénmaszkodat!

12. Forradalmi kapcsolatok

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Ordításmentes gyereknevelés (nyugis szülőség): Az a nevelési stratégia, amelynek során a szülő nyugodtan, lazán és megértő módon viszonyul a gyerekeihez és a többi emberhez; az ő viselkedésüktől függetlenül uralja az érzelmi válaszait; figyel magára, törődik önmagával, úgy, hogy az a környezete javára váljon.

Hogyan olvasd ezt a könyvet?

Ezzel a könyvvel mindössze annyi a célom, hogy kapcsolatról kapcsolatra megnyugtassam a világot – kezdve a gyermekeddel való érintkezéseddel. Biztos vagyok benne, hogy ha az itt leírt elveket beépíted az életedbe, olyan szülő-gyermek viszonyt alakíthatsz ki, amilyenről mindig is álmodtál. Olyat, amely tele van örömmel, odafigyeléssel, harmóniával és főként: kölcsönös tisztelettel. A családi béke nem annyira elérhetetlen, amilyennek első látásra tűnik.

Hogy segíthessek ezt megteremteni, ebben a logikus felépítésű kötetben lépésről lépésre vezetlek be a hangos szótól mentes, nyugis gyermeknevelés alapjaiba. Némelyik alapelv eleinte ellentmondónak, sőt vérlázítónak tűnhet, mivel szembemegy a legtöbb ismert nevelési módszerrel. Talán kísértést érzel majd arra, hogy a tartalomjegyzéken végigfutva egyből a számodra érdekes témához lapozz, de hidd el, akkor tanulsz a legtöbbet a könyvből, ha szépen, egymás után olvasod el a fejezeteket.

A kötet négy részből áll, melyek további alegységekre oszlanak. A főfejezetek végén elmesélek egy-egy igaz történetet: hozzád hasonló emberekkel megtörtént eseteket.

Ezek egyfelől az életvezetési és terápiás konzultációimra járó klienseimtől származnak, a többi pedig a barátaimtól és a munkatársaimtól. Megtiszteltetésnek érzem, hogy ismerhetem őket, és együttműködhetek a világ legbátrabb embereivel, akik időt, pénzt és érzelmi energiát nem sajnálva megtanultak magukra figyelni és megértőn viszonyulni másokhoz. Örülök, hogy részese lehettem a folyamatnak, amelynek során végigmentek a kapcsolataikat forradalmasító úton.

Az ordításmentesség elvét valló, nyugis szülő ereje a fent említett igaz mesékben élesben mutatkozik meg. A neveket és bizonyos részleteket természetesen megváltoztattuk a személyiségi jogok védelme érdekében, azonban mindegyik sztori megtörtént eseten alapul – és igen ütősek. Azért ezeket választottam, mert nagyszerűen illusztrálják az adott fejezetben tárgyalt alapelveket. Mint látni fogod, a tanmesék szülő-gyermek kapcsolatokat mutatnak be – más-más életszakaszban. Valamennyi mese különböző, de tudom, hogy az egyikben te is magadra ismersz majd.

A legfontosabb: azt vedd át a kötetből, ami arra ösztönöz, hogy forradalmasítsd a kapcsolataidat – a többit bátran tedd félre! Nem kell az összes általam írt dolgot elfogadnod ahhoz, hogy álomkapcsolatban lubickolhass, illetve hogy olyan szülővé válj, amilyen mindig is lenni akartál.

Ehhez csupán annyit kell tenned, hogy elsajátítod a higgadtságot.

Ha teheted, küldj angol nyelvű e-mailt a feedback@screamfree.com-ra, és számolj be róla, hogyan hatott a könyvem a te életedre! Kíváncsian várom, hogy megismerhessem a te saját utad történetét az ordításmentes, nyugis szülőség felé. A visszajelzéseddel engem segítesz majd a saját utamon, mivel arra inspirálsz, hogy folytassam a világ nyugodtabbá tételét.

ELSŐ RÉSZ

Válj nyugodt szülővé, akire a gyermekeidnek valóban szükségük van!

„A szülő mondhat, amit akar, de csak azzal tanít, ha teszi is, amit mond.”

ARNOLD H. GLASGOW, PSZICHOLÓGUS

„A gyermeknevelésben elvesztettem a fejem, de megtaláltam a lelkem.”

LISA T. SHEPHERD, SZÜLŐ

Minden gyerek nyugis, cool szülőre vágyik. Nem, ez nem azt jelenti, hogy olyan szülőket akarnak, akik a legfrissebb divatot követik. (Az kifejezetten ciki!) És – bizonyos elterjedt nézetekkel ellentétben – a szülő nem attól lesz nyugis, hogy az égvilágon mindent ráhagy a gyerekre. Minden gyerek olyan szülőt szeretne, aki meg tudja őrizni a nyugalmát akkor is, amikor felforr az agyvize. Különösen akkor, amikor felforr az agyvize! A gyerek olyan szülőt választana magának, aki sokkal kevésbé feszült, és jóval higgadtabb, mint ő. A te gyerekeid is azt akarják, hogy rendíthetetlen nyugalommal állj helyt akkor is, amikor ők kiakadnak.

Mint a későbbiekben kiderül, pontosan erre van szükségük.

A szülők mindenben életük legnehezebb kihívásaival szembesülnek: szerető családi környezetet kívánnak teremteni, kölcsönös tisztelettel és együttműködéssel. Mindezt egy olyan kultúrában, amely felmagasztalja a felelőtlenséget és az önkényeztetést. Nem csoda, hogy feszültebbek, mint valaha – elvégre úgy érzik, vesztes helyzetből indulnak, és nem becsülik meg őket. Szerintem a szülők segítségre szorulnak.

Úgy vélem, a szülők inspiráló példát szeretnének: valakit, aki megmutatja nekik, hogy a dolgoknak nem feltétlenül kell úgy történniük, ahogy.

Ők inspiráló példát szeretnének: valakit, aki megmutatja nekik, hogy a dolgoknak nem feltétlenül kell úgy történniük, ahogy. Ezerféle tuti módszerről hallhattunk már, amelyek mindegyike tévedhetetlen tippeket ad a gyermekneveléshez. És hallottunk a felettünk járó két generáció számtalan kudarcáról is, miközben mások meg épp a régi, szép időkhöz való visszatérést szorgalmazzák… Ám a leggyakrabban azzal bombáznak minket, hogy áldozzuk fel magunkat a gyermeknevelés oltárán, szenteljük a fiainknak/lányainknak minden figyelmünket, és tanuljunk meg folyton a rendelkezésükre állni.

Hallottuk mindezt (és még sok mást is), csakhogy semmi sem segített. A teljes önfeláldozásra való felszólítás valójában fájdalmat okoz, amitől a szülő még legyőzöttebb, frusztráltabb és tehetetlenebb lesz.

Akkor hát mi a baj? Illetve hol van a kiút ebből a káoszból? Néhány évvel ezelőtt egy zseniális családterapeuta és rabbi, Edwin Friedman fel mert tenni egy igen fontos kérdést: „Mikor láttunk utoljára olyan gyermeknevelési könyvet, amely azt tanácsolta, hogy kevésbé figyeljünk a gyerekre?”[1]

Nos, talán az én könyvem lesz az első, amelyben azt olvashatjuk: vessünk véget annak, hogy a szülő élete a gyerek körül forog, és tanuljunk meg újra önmagunkra figyelni.

Tehát az a gond, hogy túlságosan a gyerekre koncentrálunk? Pontosan! A szüleink gyermekkorában elterjedt „elég, ha a szemem sarkából látom a kölyköt” elv utáni gyors reakcióként megjelent a másik szélsőség: az a hozzáállás, amikor az egész életünk körülöttük forog. Gondoljunk csak bele, hogy a gyerekeinket ide-oda autókázzuk a suliba, különórákra és újabb különórára egy matricákkal teleragasztott kisterepjáróban. És kinek a neve virít mindenhol? Kinek a nevét hirdeti a mi pénzünkből vásárolt terepjáró? Akár „jó tanuló, jó sportoló” jelvény, akár fociérem, a gyermekünk neve világgá kürtöli, hogy kié valójában a kocsi… és az életünk. Pedig ez egyikünknek sem tesz jót.

A könyvemmel, amit a kezedben tartasz, kiutat mutatok a káoszból, hogy a szülő és a gyermek is elfoglalhassa az őt megillető helyet a családban.

Ordításmentesen?

Nem mindannyian üvöltözünk a gyerekeinkkel. Nem mindenkinek esik nehezére, hogy megőrizze a hidegvérét. Ugyanakkor – különböző mértékben és szinteken – az összes szülő átéli az egyetemes küzdelmet. Mindannyian iszonyatosan aggódunk a gyermekeinkért és a döntéseik miatt, és egyszerűen nem tudjuk, mit tehetnénk. Rettegünk, hogy milyen ember válik majd belőlük. Olyannyira csak rájuk koncentrálunk, hogy elkerülhetetlenül eluralkodik rajtunk a nyugtalanság… és ezáltal reaktívakká válunk.

Az ebben a könyvben felvázolt gyereknevelési stratégia kulcsa, hogy lecsillapítsuk a nyugtalanságunkra adott reaktív válaszainkat. Az ordibálás a leggyakoribb reakciók egyike. Persze akad más is, például amikor kilépünk a helyzetből. Vagy amikor elkezdünk kompenzálni. (Tettél már rendet a gyerek után, mert belefáradtál az örökös könyörgésbe?) Van, aki feladja… és folyamatosan beadja a derekát.

Ezek a reakciók tulajdonképpen egytől egyig az üvöltözés különféle megnyilvánulásai. És mindegyik legalább olyan hatástalan a gyermekkel kialakítani vágyott kapcsolat megteremtése szempontjából. De van remény! Létezik jobb módszer.

Ebben a könyvben segítek, hogy önmagadat ne reaktívan, ugyanakkor megértő szülőként képzelhesd el a gyermekeddel való kapcsolatodban. A kulcsszavak: nyugalom és megértés egyszerre. Egy csomóan úgy lesznek higgadtak, hogy egyszerűen kilépnek a kapcsolatból. Mások teljes erőbedobással benne maradnak, ám engedik, hogy az idegesség átvegye fölöttük az irányítást. A következő fejezetekből megtanulhatod, hogyan csitítsd le előbb saját magadat, hogy ezáltal teljességgel megértő és odafigyelő szülő maradhass. Így forradalmian új viszonyt alakíthatsz ki a gyerekeiddel és a család többi tagjával: hatsz a többiekre, inspirálod őket, és a családban betöltött elsődleges szereped a nyugodt tekintély lesz. A gyermekeid korától és az általad eddig elkövetett hibáktól függetlenül újból elfoglalhatod ezt a helyet a családodban.

A családban betöltött elsődleges szereped a nyugodt tekintély lesz.

Ha megtanulsz önmagadra figyelni, lecsendesíteni magad, és felnőtté válni, akkor képes leszel arra, hogy fordulatokat idézz elő a szülői viselkedésedben, és ezek a reformok forradalmian átalakítják majd a családod dinamikáját. Mostantól tudni fogod, hogyan ültesd át a gyakorlatba az elméletet, amivel új kötődési és együttműködési mintákat indítasz el. A változtatás nem könnyű, és nem is automatikus. A nyugis szülővé váláshoz, az ordításmentes gyerekneveléshez rögös út vezet. Akadályokat kell leküzdened önmagadat és a kapcsolataidat illetően. Az út nehéz, de nem lehetetlen. És nem csak akadályok vannak rajta! A nyugis szülővé válás azt is megköveteli, hogy jobban bánj önmagaddal, mint valaha is hitted, hogy lehet és szabad.

Mindezt a fent említett forradalmi szemléletváltás teszi lehetővé. Meglátod: a szülőség nem a gyerekről, hanem a szülőről szól.

ELSŐ FEJEZET

A szülőség a szülőről szól, nem a gyerekről

„Nem te, hanem én.”

GEORGE CONSTANZA, Seinfeld

A legtöbb, amit gyermekeidért tehetsz, hogy megtanulsz magadra figyelni.

Ez az állítás jelen pillanatban nem biztos, hogy teljes értelmében tündököl előtted. Mi több, egyenesen felháborító! Hogy micsoda? Ne a gyerekeimre figyeljek, hanem önmagamra? Nem rúgja fel ez az összes létező szabályt?

Dehogy. Nem arra utalok ezzel, hogy a gyerekeid legyenek az utolsók a sorban. Az én javaslatom az, hogy a magadra fordított figyelemnek köszönhetően legyen egészségesebb, boldogabb kapcsolatod a családod minden tagjával.

A legtöbben ugyanis téves modell alapján rendezzük a kapcsolatainkat. Természetesen ez nem jelenti azt, hogy az összes kapcsolatunk tévedés – ám a modell kétségkívül az. Többnyire olyan séma alapján cselekszünk, amely azt állítja, hogy az egészséges kapcsolat érdekében a másik fél óhajainak kell megfelelni, őt kell kiszolgálni, őt kell boldoggá tenni. Tudom, már e gondolat puszta megkérdőjelezése is vitákat vált ki, de arra kérlek, olvass tovább.

A magadra fordított figyelemnek köszönhetően egészségesebb, boldogabb kapcsolatod lehet a családod minden tagjával.

Ebben a könyvben arról lesz szó, miért téves a fenti modell – különösen, ha a szülő-gyermek kapcsolatainkra alkalmazzuk. Egyelőre gondolkodjunk el néhány alapvető problémán! Kezdjük azzal, ami adott: vannak olyan dolgok a világban, amiket képesek vagyunk irányítani, és vannak, amiket nem. Most pedig kérdezd meg magadtól: okos dolog olyasmire összpontosítani az energiáidat, amire nincsen ráhatásod, amit nem tudsz irányítani? Válasz: nem kifejezetten. Az előbbi folyománya: melyik kategóriába tartozik a gyerek? Más szóval: a gyerek az irányítható vagy az irányíthatatlan halmazba tartozik-e? És a millió dolláros kérdés: ha tudnád irányítani a gyerekedet, irányítanod is kéne? Ez a szülőség lényege? Még valami: mi van, ha nem a gyerek az, aki irányíthatatlan…?

Akkor most ki is az irányíthatatlan?

Gyerekeim, Hannah és Brandon négy- és kétévesek voltak, amikor egy olyan szombat reggelre ébredtünk. A feleségemmel, Jennyvel hosszúra nyújtottuk a péntek estét, ami garantálta, hogy a kölykök már szombat hajnalban kukorékoljanak. A hétvégénk tehát nyafogással, sírással, panaszkodással indult – és a gyerekek is nyűgösek voltak…

Ezért a gyermeknevelési tanácsadós nagy eszemmel úgy határoztam, muszáj kimozdulni otthonról. Menjünk el gofrit enni! Az első gofris reggeliző tömve volt, de szerencsére Atlanta kertvárosában gofrisokból nincs hiány. Úgyhogy visszasétáltunk az autóhoz, betettük a kicsiket a gyerekülésbe, csalódott nyafogásukat lecsitítottuk a juharszirup ígéretével, és megtettünk kemény száz métert a következő reggelizőig… ahol ugyanolyan hosszú sor fogadott minket, mint az elsőben.

Kizárt volt, hogy ezután is visszaüljünk az autóba, és továbbhajtsunk, ezért úgy döntöttünk, kivárjuk a sort. Szerencsére ebben a gofrizóban értelmes emberek dolgoztak: zsírkrétát és papírt hoztak a kölyköknek. A feleségemmel még felnőtt-témákról is suttoghattunk. Úgy tűnt, mindenki jól jár…

És ha ez nem lett volna már így is gyanúsan csodás, megakadt a szemem egy feliraton: azt hirdette, hogy ha a gyerek rajzol valamit, kap egy gofris papírkalapot, amilyet a szakács visel, meg egy ajándék gofrit. Az élet szép! A gyerekek rajzolgattak. A feleségemmel beszélgettünk. Az idő gyorsan elszállt, és nemsokára helyet is foglalhattunk az egyik asztalnál: a feleségem és a kislányom az asztalka egyik oldalán, én pedig a fiammal a másikon. A kicsik megkapták a papírkalapot – és még én is felpróbáltam az egyiket!

Aki nem járt még ilyen gofrizóban, az meglepődne az alaprajzán. Minden asztal a konyhát veszi körül, az asztalok másik oldalát pedig fal helyett ablakok szegélyezik. Tehát az nem kifejezés, hogy nyitott a helyiség, és mindenki látja, mit csinál a többi vendég.

Nos, annak ellenére, hogy én már egész tűrhetően éreztem magam, a gyerekeim reggel óta éheztek. A várakozásra kényszerített, éhes kisgyerek pedig… elég veszélyesen nyugtalan. Négyéves Hannah lányunk hősiesen bírta, ő alig nyűgösködött egy kicsit. Viszont a kétéves Brandon nagyon „kétévesen” viselkedett (ha érted, mire célzok). A kétévesek egyébként is magasról tesznek az úgynevezett „benti hangerőre” és a „nagyfiús beszédre”, ha reggel óta gofrik ígéretével kecsegtetik, aztán csak ki-be pakolják őket egy kocsiból. Tehát a velem való együttműködés nem volt éppen a legfontosabb a kisfiam számára. Az idilli családi reggeli hirtelen nem is tűnt olyan jó ötletnek.

De mégiscsak okleveles házasság- és családterapeuta vagyok, kapcsolati életvezetési tanácsadó. Pontosan tudom, hogyan nyugtassam le a gyereket, és miképpen türtőztessem magamat. Sokkal érettebb vagyok annál, semmint hogy elhamarkodottan reagál-jak, és üvöltözéshez vagy kemény szigorhoz folyamodjak. Én képes vagyok megőrizni a hidegvéremet feszült helyzetben is. Ám az édes kisfiam ekkor földhöz vágta a villát. A nyugalmam egy csapásra szertefoszlott.

Az evőeszköz hangos csörömpöléssel landolt, mire mindenki felénk fordult. Volt, aki mutogatott, és suttogni kezdett (legalábbis én így érzékeltem). Ekkor a tökéletes feleségemre pillantottam, aki ott üldögélt a tökéletes lányommal az oldalán. A többgyerekes szülők egyik íratlan szabálya: azért a gyerekért felelsz, aki melletted ül. Miközben életem szerelme angyalian sutyorgott a kicsi lányunkkal, a fiam és köztem kitörni készült a harmadik világháború.

Brandont semmi nem vidította fel, semmi sem zökkentette ki a totális toporzékolás kezdeti stádiumából. Amikor megérkezett a gofri, reméltem, hogy a csata véget ér. Úgyhogy nekiálltam felszeletelni neki… csakhogy ő nem akarta, hogy felszeleteljem! Lehet, hogy kézzel akarta benyomni, egy falásra. Sejtelmem sincs. Egyedül azt tudom, hogy egyre közelebb kerültem a kiboruláshoz.

De hiszen én az emberi kapcsolatokkal foglalkozom! Azt tervezem, hogy egyszer majd könyvet írok erről a témáról! Nem hagyhatom, hogy a kétéves kisfiam felidegesítsen! Hagytam. Mivel a villa olyan csodásan csörömpölt, Brandon kíváncsi lett, mi lenne, ha a gofrit is a padlóra lökné – természetesen tányérostul.

Hogy mi lenne? Apu kiakadna. Így is lett.

Sűrű elnézéskérések közepette forgolódtam a szirupos lábú embertársaim között, és felkaptam Brandont az etetőszékből. Majd a mögöttünk ülő bocsánatáért esedeztem, mert a fiam rúgkapálás közben fejbe rúgta – hátulról. Utána kiviharzottunk az étteremből. Minden tekintet ránk szegeződött. Brandon torkaszakadtából ordított, vagdalkozott és csapkodott. Forrt bennem a düh, amikor kirontottam az ajtón, olyan erővel, hogy beleremegtek az üvegfalak. Az ajtócsapódásra már azok is felfigyeltek, akik eddig még nem, így az egész étterem tanúja lehetett annak, amint odakint, a járdán ordítok a gyerekkel. Felnőtt indulatszavakkal és költői kérdésekkel megspékelve dorgáltam és aláztam meg egy körülbelül kilencven centiméter magas kisbabát. Ez aztán az érett viselkedés!

A rémes jelenet végül befejeződött. Brandonnel visszaballagtunk, és elfoglaltuk a helyünket, hogy befaljuk az idilli családi reggeli maradékát. Jenny, az én hűséges, szerető feleségem csak nézett. Azt hittem, valami támogatót és biztatót fog mondani, azonban nem bírta levakarni a képéről a mosolyt. Én egy vulkán voltam, aki ürügyet keresett a kitörésre.

– Mi van? – hördültem fel.

– Jó a kalapod.

Akkor döbbentem rá, hogy a papírkalapot a fejemen hagytam. Az egész jelenet úgy zajlott le, hogy egy hülye kalap volt egy hülye ember fején, akinek az lett volna a célja, hogy komolyan vegyék.

A szülő legnagyobb ellensége

Az igazat megvallva, kalap nélkül is elég hülyén éreztem magam. Hülyét csináltam magamból a reflexszerű reaktív viselkedésemmel. Tulajdonképpen ez a fajta érzelmi reaktivitás a legnagyobb ellenségünk a fontos kapcsolatainkban.

Ismételjük meg nyomatékosításképpen: az érzelmi reaktivitás a legnagyobb ellenségünk a fontos kapcsolatainkban.

Ha mást nem is, egyvalamit jegyezz meg ebből a könyvből: szülőként a legnagyobb harcot nem a tévével, a rossz hatásokkal, még csak nem is a droggal vagy az alkohollal vívjuk. A legádázabb ellenségünk a saját érzelmi reaktivitásunk. Ezért azzal tehetünk a legtöbbet a gyerekekért, ha megtanulunk magunkra figyelni, és nem rájuk. Ahelyett, hogy idegesen igyekeznénk őket irányítani, koncentráljunk arra, amit képesek vagyunk irányítani – a saját érzelmi, reflexszerű reakcióinkra.

Miért olyan káros a túlzott reaktivitás? Olvass tovább! Az elkövetkező néhány fejezetben világossá fog válni számodra. Egyelőre gondolkodj el azon: hogyan hathatunk a gyermekünk döntéseire, ha nem tudunk hatni a sajátunkra? A reaktivitás visszafejlődés. Visszasüllyedünk az éretlen válaszok szintjére. Gondolj a reggelizőben tanúsított viselkedésemre! Annak érdekében, hogy megállítsam a kétéves fiam éretlen viselkedését, legalább olyan éretlenné váltam, mint ő.

Mennyire lehet ez hatékony? Világos, hogy ha hangos, ijesztő és fenyegető vagyok, a végén behódolnak nekem. De mi az ára? A gofrizóban ordítozással elértem, hogy a fiam behódoljon, de miféle kapcsolatunk lenne, ha azután is reaktív megfélemlítéssel neveltem volna?

Amennyiben hatékonyak szeretnénk lenni, először önmagunkat kell uralnunk. Csak ezután tudjuk megválasztani a reakcióinkat, a viselkedésünket – a gyermekeink által választott viselkedéstől függetlenül.

Tehát, ha az érzelmi reaktivitás a legnagyobb ellenségünk, mégis, honnan ered? És, ami még fontosabb, mit tehetünk ellene? A legtöbb ember számára nincs félelmetesebb érzés a tehetetlenségnél. Érezhetünk félelmet, kimerültséget, aggodalmat, dühöt, azonban semmi sem gátol, fog vissza, tesz keresztbe és kényszerít megadásra úgy, mint a tehetetlenség érzése. Amikor úgy érezzük, hogy képtelenek vagyunk megoldani, elintézni vagy elérni mindazt, amit meg kell tennünk, akkor tehetetlenek vagyunk. Amikor úgy látjuk, hogy még ennél kevésbé kimerülten és feszülten sem tudnánk mindennel egyszerre zsonglőrködni, az régen rossz. Amikor azt érezzük, hogy minden határunkat túlfeszítettük, olyankor akarjuk otthagyni az egészet.

Nem tudnám ennél pontosabban megfogalmazni, hogyan érezzük magunkat a legtöbbször mi, szülők: sokszor tapasztalunk tehetetlenséget, túlfeszítettek, cefetül odaadók, felkészületlenek vagyunk, és az erőfeszítéseinket nem méltányolja a külvilág. Ez a tehetetlenségérzés receptje, aminek következtében legtöbbünk azon rágódik, hogy alkalmatlan. És nemcsak rossz szülőnek tartjuk magunkat, hanem totális kudarcnak is.

A szülők úgy érzik, túlfeszítettek, cefetül odaadók, felkészületlenek, és az erőfeszítéseiket nem méltányolja a külvilág.

Sajnos a szülői szerep az élet olyan területe, amelyen nem engedhetjük meg magunknak, hogy kudarcot valljunk. Ha valahol, akkor ebben a szerepben érezzük a teljes megfelelési kényszer által ránk gyakorolt nyomást. Elvégre minden irányból azzal bombáznak minket, hogy a gyerekkel együtt töltött idő és a gyerek életében betöltött szerepünk mennyire fontos, és hogy a család minden előtt való. A magazinok tele vannak a legújabb nevelési módszerek és tanácsok morzsáival. Tanulmányok sora mutatja be a rossz nevelés káros hatásait. Az egyházak szintén a család elsőbbségét hirdetik. Mindez még több félelem- és elégtelenségérzést szül.

És ott van a legerősebb nyomás: a saját szülői teljesítményünk visszhangozni fog a történelemben. Mi neveljük fel a következő generációt, amely vagy folytatja a múlt nemzedékeinek sikereit és vívmányait, vagy eltörli azt.

Ez enyhén szólva stresszes.

Szülőnek lenni hatalmas feladat. A tét elképesztően komoly. A kudarc következményei beláthatalanok. Tudom, te is érzed a szülői teljesítménykényszer által rád gyakorolt, iszonyatos nyomást. Talán azt hiszed, egyedül vagy azzal, hogy nem tudsz megfelelni, és tehetetlenül állsz a kihívások előtt. Azon tűnődsz: vajon tényleg ennyire nehéznek kell lennie? A válasz: igen. És: nem. Igen, szülőnek lenni nehéz, és annak is kell lennie. Erről szól majd a következő néhány fejezet. De nem, nem kell ekkora nyomást éreznünk. És egyáltalán nem kell tehetetlennek gondolnunk magunkat!

A szülőséggel kapcsolatos legártalmasabb hazugság

A tehetetlenség valódi oka, hogy legtöbbünk egy képtelen mintát próbál követni, amit egy veszélyes hazugság éltet. Íme, a szülőséggel kapcsolatos legártalmasabb hazugság: Felelősek vagyunk a gyermekeinkért.

Tisztában vagyok azzal, hogy ezen állítás puszta megkérdőjelezése is kicsaphatja a biztosítékot. (Még jó, hogy felelős vagyok a gyermekeimért… ki, ha én nem?) Most arra kérlek, hogy bírd ki még egy kicsit, és olvass tovább!

Tudod, a legtöbb ember így határozná meg a szülőséget: „Szülőként az a feladatunk, hogy gyermekeinket helyes gondolkodásra, érzelmekre és főként helyes viselkedésre szoktassuk. Az a küldetésünk, hogy jóra neveljük őket.” Ez így igaz, ugye?

Hát nem.

Hadd fejtsem ki! Családterapeutaként a rossz szülőség iszonyatos hatásait láttam kibontakozni mostanra már felnőtt embereken. Tény, hogy elképesztő befolyásunk van arra, milyen ember válik a gyerekünkből. A könyvem bemutatja, milyen mértékben alakíthatjuk a gyermeket. Sőt, véleményem szerint nem lehet eléggé hangsúlyozni a jövő generációira tett hatásunkat.

Jegyzetek

ELSŐ RÉSZ

[1] E. H. Friedman: Friedman’s Fables. New York: Guilford Press, 1990.

A sorozat kötetei

Nicholas Kardaras
A képernyő rabjai

Alicia F. Lieberman
Érzelmek kisgyerekkorban

Kalas Györgyi
Anyakönyv

Daniel J. Siegel
Okostojás

Alfie Kohn
Az elkényeztetett gyerek legendája

Jerry Wyckoff – Barbara C. Unell
Fegyelmezés szeretettel

David Elkind
Hajszolt gyerekek

Mary Sheedy Kurcinka, Ed.D
Eleven kölykök

Marc Weissbluth
Egészséges alvás, boldog gyerek

Mark Woods
Szülők bolygója

Susan Stiffelman
Gyereknevelés hatalmi harcok nélkül

Alfie Kohn
Szülők feltétel nélkül

John Gottman – Joan Declaire
Gyerekek érzelmi intelligenciája

Janey Downshire – Naella Grew
Kezelési útmutató kamaszokhoz

Janet Lansbury
Nincs rossz gyerek

Ina May Gaskin
Útmutató szüléshez

Herner Dorka
Gyerekes gondolatok