Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

ELŐSZÓ

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

MÁSODIK RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

HARMADIK RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Dosztojevszkij

A SIHEDER

fordította:
Trócsányi Zoltán

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-382-8 EPUB
ISBN 978-963-559-383-5 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

első kiadás:
1875

első magyar kiadás:
1923

a mű eredeti címe:
Подростокъ

a borító Vaszilij Vasziljevics Verescsagin (1842 – 1904)
festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELŐSZÓ

- Hogy hívnak?

- Dolgorukij.

- Á, herceg Dolgorukij?

- Nem, egyszerűen Dolgorukij. Egy úrbéres parasztnak, egy volt jobbágynak vagyok a fia; és törvénytelen fia vagyok egykori földesuramnak, Verszilovnak.

Így mutatkozik be Dolgorukij Makarovics Arkadij a fiúknak abban az előkelő intézetben, ahol természetes atyja, Verszilov földesúr, névszerinti atyjának, Dolgorukij Ivanovics Makárnak a gazdája nevelteti. A dolog egy kissé bonyolult, amint általában nagy kavarodás van a családi viszonylatok körül az egész regényben. A jobbágyleány férjhez megy az apja jobbágy társához és rendben megvannak egymással, de hazajön a földesúr, megkívánja a menyecskét és elveszi a férjétől. Magával viszi a városba, sőt elviszi külföldi utazásaira is és a gyermekekről, akik ebből a különös viszonyból származnak, ha nem valami bőkezűen is, de gondoskodik. Így kerül Dolgorukij Makarovics Arkadij, a regény hőse, egy moszkvai nevelőintézetbe, ahol származása és szegénysége miatt az előkelő, gazdag fiúk, de maga az intézet tulajdonosa is, éreztetik vele, hogy ő itt a legkevesebb. Az ifjú meghasonlik, vívódik, tépelődik, szégyelli magát szegénysége és rossz ruhái miatt és kialakul benne a mentő „eszme”, amely fölébe emeli őt társainak, oly magasságba emeli, ahonnan leereszkedőleg tekinthet le mindenkire, és ahol nem kell szégyellnie többé magát rossz ruhája miatt. Ez az „eszme”, amelyet szigorúan titkol mindenki előtt: éppen olyan gazdag akar lenni, mint James Rothschild. Nem azért, hogy fényben, pompában éljen, hanem hogy nyugodtan végigmehessen kopott, gyűrött ruhában és széttaposott cipőben az utcán. Az út, melyet eszméje megvalósítására választ, nem anarchisztikus gyilkosság, hanem önuralom, akaratának tudatos irányítása, a takarékosság, a gyűjtés.

Ez a regény az orosz család, az orosz társadalom torzképe. A bölcselkedő, világot megmentő zavaros fejű intellektuel ifjak, a tilosban járkáló nemesi leánykák, a családi kellemetlenségeket kiaknázó zsarolók, a kártyabarlangoknak elegánsan kiöltözködött úri tolvajai, akik egymás tétét ellopkodják, kerítőnők, pénzhamisítók, az elzüllött egzisztenciák egész nagy tömege mellett egyetlenegy férfiút látunk, aki ment minden hibától: a monostorokat járó vén parasztbölcs, aki szent és istennek tetsző életet folytat. Az orosz társadalmat, főként annak elitjét, az intelligenciát a negyvenes évek írói, különösen Turgenyev, a fenséges nimbuszával vették körül, és meg nem érdemelt piedesztálra állították. Dosztojevszkij lerántja az álarcot erről a társadalomról és nevetséges meztelenségében állítja elénk. Az orosz Pató Pálok, Kárpáthy Abellinók, a vagyonukat elherdáló, külföldet járó, kártyabarlangokat búvó nemes urak, a hatvanas évek radikális orosz ifjai, akik homályos, világot megmentő eszméikkel kótyagosítják egymást, az idealizált orosz társadalom ellenképe, az orosz társadalom karikatúrája.

Oroszország - a régi Oroszországról beszélek - egy borzasztó nagy falu, amelynek átlagműveltsége úgy viszonylik a nyugateurópai államokéhoz, mint egy nagyobb alföldi magyar község kultúrája a fővároséhoz. Ennek a nagy falunak megvan a maga intelligens osztálya, amely azonban szám szerint elenyészően csekély az egész lakossághoz képest. A Dosztojevszkij Sihederében ennek a nagy falunak az intelligenciáját ismerjük meg, de azzal a torzítással, amellyel a szépírók a vidéki intelligenciát szokták hibáik, félszegségeik nagyításával megrajzolni. Ahogy a vidéki uracs igyekszik majmolni a fővárosit, úgy utánozzák a nagyratörő, világot megmentő gondolkozó oroszok a nyugateurópai bölcselkedőket. Ezek az emberek ugyanolyan külső formák között élnek, mint a nyugateurópai intelligens emberek, ugyanazokon a könyveken, sőt gyakran ugyanazokban a külföldi intézetekben nevelődnek, ugyanazok a vágyaik, törekvéseik, de csak a külső formákban tudják követni a nyugateurópai civilizációt, gondolkozásmódjuk, erkölcsi érzésük, ízlésük és stílusuk valami sajátságosan különleges, valami távoli, valami idegen, sajátságos keveréke a középkori legendás, csudákban hívő, babonás keresztyén kultúrának és az ázsiai, tatár gondolkozásnak. Félnek, rettegnek az Istentől, a pokoltól, a túlvilági bűnhődéstől, de nincs akaraterejük, hogy visszatartsák magukat a bűntől; - vagy tagadják Isten létét, kinevetik, gúnyolják az Istenhitet, gúnyolják a vallás tételeit és ceremóniáit, ám éppen ez az intenzív foglalkozás a vallási kérdésekkel bizonyítja legjobban, hogy mennyire mélyen gyökerezik lelkükben a hit kérdése. Nem tudnak egyszerűen napirendre térni fölötte. Az eszmény Dosztojevszkijnél is, Tolsztojnál is állandóan az istenfélő, Istennek élő zarándok, vagy a pusztába visszavonult remete. Bármennyire érezzük is az Oblomovok és Pató Pálok annyit hangoztatott rokonságát, bármennyire látjuk is az orosz muzsiknak és a magyar parasztnak sok közös jellemvonását, ez a rokonság csak egyes véletlen esetekben van meg; a magyar lelket nem izgatják elvont problémák és nálunk teljesen hiányzik a vallásalapító parasztprófétának Oroszországban oly gyakori típusa. A magyar lélekből teljesen hiányzik az elvont problémákon tépelődés és az a rajongás, amely annyira jellemző az oroszra, az a rajongás, az a túlzásokra hajlandóság, az a fanatizmus, amellyel az orosz egy megértett, vagy meg nem értett eszméért harcolni tud. A mi népünket éppen ellenkezőleg - a józanság jellemzi, nem hajlik a miszticizmusra, egy konkrét kérdés köti le egész figyelmét: a föld, a termés kérdése, de társadalmi és vallási problémái nincsenek.

A Siheder nem az Isten-problémával, nem az emberiség megváltásával, nem a társadalom átalakításával foglalkozik. Nem akar nagy, híres ember lenni. Vagyont akar gyűjteni, de nem magáért a vagyonért, nem is a vagyonnal járó hatalomért, hanem azért, amit a hatalom által el lehet érni és amit hatalom nélkül nem lehet elérni: a szabadságért. Ha hatalma lesz - gondolja aztán -, akkor nem lesz rá többé szüksége. Akkor mindenütt önként az utolsó helyet fogja elfoglalni; maga a hatalom tudata megadja neki a teljes, tökéletes lelki függetlenséget... de a pénzt nem fogja fölhasználni arra, hogy jól éljen belőle; az a terve, hogy vagyonát aztán odaadja az embereknek és őt, aki aztán, mint szegény ember, visszavonultan, aszkéta-módra fog élni, kielégíti az a tudat, hogy az emberek fölött való nagy hatalom a kezében volt és ez a tudat megadja neki a teljes szabadságot, a teljes lelki függetlenséget.

A Siheder társaságában sok ritka species verődik össze, Dosztojevszkij az erkölcs tudata nélkül élő emberek szép kis gyűjteményét mutatja itt be. De nem gonosz, csak gyarló, hitvány embereket: embereket rajzol, olykor szeretettel, olykor gúnnyal, de sohasem nagyképű moralizálással; nem részesül nála jutalomban az erény és nem bűnhődik a gonoszság; ezek az emberek kártyáznak, paráználkodnak, szeretkeznek házasságon kívül és belül és megcsalják egymást házasságon kívül és belül, anélkül, hogy ebből Dosztojevszkij bármiféle erkölcsi következtetést is levonna. A legképtelenebb jellem olyan természetessé válik az ő lélekanalízisében, hogy valóságában egy pillanatig sem tudunk kételkedni. Alakjai rabjaik ösztöneiknek, szenvedélyüknek, akaratuk nincs és ha valami életeszmét, életcélt kitűznek is maguknak, nem tudnak következetesen és céltudatosan harcolni érte, összetett kezekkel nagyokat álmodni, aztán nekiszaladni, aztán - mindjárt a kezdetén - ellankadni, vagy egyáltalán neki se szaladni: ez az orosz lélek. Teljesen hiányzik a regény alakjainak lelkéből a keresztyén valláserkölcs. Dosztojevszkij ebben a regényében is a humanizmus, az emberiesség vagy emberbaráti szeretet - nem merem azt írni, hogy felebaráti szeretet - apostola (mert több annál). Nem akarja elvenni a gazdagét, hogy szétossza a szegények között, de odaadja a magáét a szűkölködőnek. Nem nagy eset, ha a leány teherbe jutott, nem, mint valami szenzációt írja le, hogy a földesúr elveszi az s öregedő paraszttól hathónapos, szemrevaló fiatal menyecskéjét, a paraszt nem óbégat, nem esik kétségbe, egyszerűen elmegy zarándoknak. A földesúr pofont kap egy hercegtől, de megérdemelte, tehát nem provokálja a herceget. A herceg elcsábítja az ő törvénytelen leányát, és ismét nem zúdul föl, nem prédikál, tudomásul veszi a dolgot, sőt egy bonyolult örökösödési pör után, melyet megnyert, lemond az örökségről a herceg javára, mert igazság szerint az örökség a herceget illeti. Aztán amikor nincsen pénze, ő is, meg a fia is a herceget pumpolják, aki abban a hiszemben, hogy a leány vérdíját pumpolják tőle, ad nekik pénzt. Az egész társaság a legszédületesebb szerelmi összevisszaságban forog, szinte ajánlatos, hogy az olvasó jegyzeteket készítsen magának arról, hogy ki kivel kacérkodik, különben nem fog tudni eligazodni az általános zűrzavarban.

De ne tessék megijedni: nem erotikus, nem erkölcsromboló, nem szenzációt kergető regény. Azt, hogy egy-egy leánnyal baleset történt, csak utólag tudjuk meg. Szemérmes könyv, mint a Biblia, amely szintén ad az emberi bűnök minden fajtájából egy kis ízelítőt.

Dosztojevszkij e regényét a Félkegyelmű (1868) és A démonok (1873) után, 1874-ben írta. A regény orosz címe Podrosztok. A szótárak értelmezése szerint azt jelenti, hogy „olyan ifjú, aki a nagykorúsághoz már közel van”, tehát már nem gyermek, nem kamasz, hanem ennél több: legény, felserdült fiú. Magam először „A zöld ifjú” címet adtam a magyar fordításnak, azonban Trubeczkoj Dmitrij herceg orosz újságíróval erről folytatott beszélgetés után, - a már jórészt kiszedett regény címét megváltoztattam Siheder-re, mint amely szó pontosan megfelel a podrosztok jelentésének.

T. Z.

ELSŐ FEJEZET

I.

Nem bírtam tovább és nekiültem, hogy leírjam életpályám első lépéseinek történetét, bár egyébként talán el is maradhatna... Egyet bizonyosan tudok: életem története megírásának sohasem fogok nekiülni, még ha száz évig élek is. Túlságos alávaló módon szerelmesnek kell lennie az embernek önmagába ahhoz, hogy önmagáról szégyenkezés nélkül írhasson. Ez alkalommal csak az szolgál mentségemül, hogy nem azért írok, amiért mindenki más, hogy az olvasó megcsodáljon. Rászántam magam: hogy mindent szóról-szóra megírok úgy, ahogy a múlt évben történt, és ez belső szükségből fakadt: annyira megráztak ezek az élmények. Csak az eseményeket fogom megírni, a mellékes dolgokat lehetőleg elkerülöm és igyekezni fogok, hogy elkerüljem az irodalmi virágokat. Az író harminc évig ír és ír, és a végén egyáltalán nem tudja, mi célból írt annyi ideig. Én, - nem vagyok író s nem akarok író lenni; sőt egyenesen ízléstelenségnek és alávalóságnak tartanám lelkem legbelsejét és érzelmeim szép leírását az irodalmi piacra vonszolni. Bosszúságomra azonban olyanfélét sejtek, mintha érzelemfestések és fejtegetések (talán nagyon is ízléstelen fejtegetések) nélkül mégsem igen lehet boldogulni: annyira romboló hatást gyakorol minden irodalmi tevékenység az emberre még akkor is, ha kizárólag csak magamagának ír. Fejtegetéseim gyakran talán túlságosan hétköznapiak lesznek, mert amit értékesnek tartasz, talán mások éppen azt találják teljesen értéktelennek. De hagyjuk! Mégis csak írtam előszót; több efféle nem lesz. Munkára fel, ámbár semmi sincs oly nehéz, mint valamit megkezdeni, bármi legyen is az.

II.

Szeptemberrel, azaz az előző év szeptember tizenkilencedikével akarom kezdeni, azzal a nappal, amikor először találkoztam...

De megmondani, hogy kivel találkoztam, amikor még senki sem tud semmit, ügyetlenség volna. Sőt azt hiszem, ez a hang is ügyetlen. Megesküdtem magamnak, hogy elkerülök minden irodalmi cifraságot s íme, mindjárt az első sornál beleesem ebbe a hibába. Ahhoz, hogy az ember értelmesen írjon, nem elég a vágy. Azt is megjegyzem, hogy írni egyetlen európai nyelven sem olyan nehéz, mint éppen oroszul. Miután az imént megírt sorokat átolvastam, azt látom, hogy írásomnál sokkal okosabb vagyok. Honnan van az, hogy egy okos ember szavai sokkal ostobábbak, mint az, amit megtartott magában, anélkül, hogy kimondta volna? Ezt már gyakran megfigyeltem magamon az emberekkel való szóbeli érintkezés közben s emiatt a most elmúlt végzetes esztendőben sokat kínlódtam és bosszankodtam.

De ha már egyszer elkezdem a dolgot szeptember tizenkilencedik napjával, legalább röviden előre kell bocsátanom, ki vagyok, hol éltem s milyen állapotban volt a fejem az említett szeptember tizenkilencedike reggelén, hogy az olvasó és talán én magam is jobban megérthessük a következőket.

III.

Elvégeztem a gimnáziumot és most huszonegyéves vagyok. Nevem Dolgorukij; mert törvény szerinti atyám Dolgorukij Ivanovics Makar, a Verszilov-családnak volt jobbágya. Törvény szerint tehát törvényes gyermek vagyok, míg a valóságban igenis törvénytelen, akinek házasságon kívüli származásához a legcsekélyebb kétely sem fér. A dolog következőképpen áll:

Huszonkét évvel ezelőtt Verszilov földbirtokos (természetes atyám) lenézett a tulai kormányzóságban fekvő jószágára. Úgy sejtem, hogy akkor, mint huszonötéves fiatalember, még igen jelentéktelen személyiség volt. Érdekes, hogy ez az ember, aki rám, már gyermekkoromban olyan nagy hatást tett s egész belső fejlődésemre oly rendkívüli befolyást gyakorolt, olyan befolyást, melynek hatása talán egész életemen érezhető lesz, - hogy ez az ember sok tekintetben még ma is tökéletes talány előttem. De erről majd később. Ezt nem lehet csak úgy hamarjában elmondani. Enélkül is egészen tele lesz füzetem ezzel az emberrel.

Akkor, vagyis huszonötéves korában, özvegységre jutott. Az asszony, előkelő család sarja volt, de nem nagyon gazdag, született Fanariotova, aki férjét egy fiúval és egy leánnyal ajándékozta meg. Sajnos, csak nagyon kevés közelebbi adat tudható meg erről az első asszonyról s ez a kevés sem egészen bizonyos. Verszilov magánéletéből is sok dolog ismeretlen, vagy legalább megmagyarázhatatlan maradt számomra, annyira büszke, megközelíthetetlen, zárkózott, máskor meg hanyag volt ez az ember a velem való érintkezésben, bár néha éppenséggel meg mintha valami benső alázatosságot mutatott volna irántam, ami mindig megdöbbentett. Egyelőre azonban - ami nagyon jellemző - előrebocsátom, hogy életében három vagyont vert el és még hozzá jókorákat, mintegy négyszázezer rubelt, de talán még ennél is többet. Jelen pillanatban magától értetődőleg semmije sincs.

A birtokára akkor „Isten tudja miért” jött, legalább is így fejezte ki magát, amikor később megkérdeztem. Apró gyermekeit nem hozta magával, rokonainál hagyta: ilyen volt egész életében a gyermekeihez, úgy a törvényesekhez, mint a törvénytelenekhez. Ezen a birtokán nagyszámú cselédnépség volt és ezek közé tartozott a kertész is: Dolgorukij Ivanov Makar. Itt mindjárt megjegyzem - hogy egyszer s mindenkorra letudjam -, hogy családneve miatt aligha bosszankodott valaki életében annyit, mint én gyerekkoromtól fogva. Persze ostobaság volt, de így volt. Ha valahova beléptem, mondjuk egy iskolába, vagy ha emberekkel kerültem össze, akiknek kérdésére, mint gyermeknek vagy serdültnek felelnem kellett, akartam vagy sem, szóval minden tanár, magántanító, kormányzó, főigazgató vagy pópa, - mind, valóban mind, aki csak nevemet kérdezve meghallotta, hogy Dolgorukijnak hívnak, föltétlenül szükségesnek tartotta megkérdezni: „Herceg Dolgorukij” S nekem mindannyiszor meg kellett magyaráznom ezeknek a léhűtőknek: „Nem, egyszerűen Dolgorukij.”

Ez az „egyszerűen” végül is azzal fenyegetett, hogy eszemet vesztem miatta. Különben, mint jelenséget, részben érdemes megemlíteni, hogy tényleg egyetlen emberre sem emlékszem, aki azt a kérdést föl ne tette volna, egyetlen kivétel sem volt! Legtöbbjüket nyilván nem is érdekelte ez a megállapítás, mit sem törődtek a felelettel s nem is tudom, mi az ördögért érdekelte volna akármelyiküket is! De mégis föltették a kérdést mind, kivétel nélkül. S ha azután megmondtam, hogy csak Dolgorukijnak hívnak, az illető rendszerint tompa, ostobán közönyös tekintettel mért végig (ami előttem csak azt bizonyította, hogy maga sem tudta, miért kérdezte) és tovább ment. Legbántóbb módon az osztálytársaim kérdeznék a nevemet. Hogyan kérdezgetik a tanulók újonc társukat? Mindenki tudja, hogy a megzavarodott, félénk fiú, iskolában léte első napján, bármely iskolában, közös áldozat: mindenfélét parancsolgatnak neki, ingerkednek vele és úgy bánnak vele, mintha inasuk volna. Megáll előtte egy egészséges, vastag fiú szétvetett lábakkal s egy jó ideig szigorú, dölyfös tekintettel szemléli: az új fiú ott áll előtte, hallgat, a földre néz, félretekint, vagy, ha nem gyáva, szemébe néz a másiknak és vár, hogy mi fog most történni.

- Hogy hívnak?

- Dolgorukij.

- Herceg Dolgorukij?

- Nem, egyszerűen Dolgorukij.

- Úgy, egyszerűen! Szamár!

És igaza van: nincs ostobább dolog, mint ha Dolgorukijnak hívnak valakit, anélkül, hogy herceg lenne. S ez ostobaság átkát saját hibámon kívül örökké magamon kellett hurcolnom. Később, amikor már nagyon kezdett bosszantani a dolog, mindig így feleltem a „Herceg vagy?” - kérdésre:

- Nem, egy úrbéres parasztnak, egy volt jobbágynak vagyok a fia.

Midőn pedig dühöm tetőpontra hágott, a hercegi mivoltom iránt érdeklődők kérdésére hangosan és szilárd hangon így feleltem:

- Nem, engem csak Dolgorukijnak hívnak és törvénytelen fia vagyok egykori földesuramnak, Verszilovnak.

Ezt már hatod gimnazista-koromban főztem ki, s bár hamarosan meggyőződtem, róla, hogy ostobaság volt, mégsem hagytam föl vele azonnal. Emlékszem, hogy egyik tanárom - különben ez volt az egyetlenegy eset - azt mondta rólam, hogy el vagyok telve a „bosszú eszméjével és szociális eszmékkel”. Általában azonban kirohanásaimat olyanféle fejcsóválással fogadták, amelyben határozottan volt valami, ami sértett. Egyszer pedig egy osztálytársam, egy epés fiú, akivel csak néha váltottam egy-egy pár szót, azt mondta nekem különös, komoly arccal, miközben tekintetét félrefordította:

- Az ilyen érzelmek természetesen csak becsületére válnak és kétségkívül meg is van rá minden oka, hogy erre büszke legyen; de azért az ön helyén én mégsem dicsekedném annyira törvénytelen születésemmel... Maga ellenben szinté örül neki, mint akinek születésnapja van.

Azóta nem „dicsekedtem” törvénytelen származásommal.

Ismétlem, tényleg nehéz oroszul írni; íme, három egész oldalt teleírtam, hogy elmondjam, mennyit bosszankodtam családnevem miatt és az olvasóban bizonyára már az első oldal olvasása után az a sejtelem támadt, hogy nevem miatt érzett bosszankodásom nem volt egyéb, mint az, hogy bosszankodtam, hogy nem vagyok herceg, hanem egyszerűen Dolgorukij. Még egyszer magyarázkodni, hogy a magam igazolását valamiképpen megkíséreljem, nagyon is megalázó volna számomra.

IV.

Hát, a cselédek közt, akik, mint említettem, nagyon sokan voltak, volt egy fiatal leány is, aki még alig töltötte be tizennyolcadik évét, midőn az ötvenéves Dolgorukij Makar hirtelen azzal a szándékkal lépett elő, hogy feleségül veszi ezt a leányt. Ismert dolog, hogy a cselédek régebben, a jobbágyság idején, csak az uraság engedélyével, sőt gyakran egyenest ennek parancsára köthettek házasságot. Verszilov birtokán azonban akkoriban az uraság egyedüli képviselőjeként csak a nagynéni élt, - persze nekem nem nagynénim, hanem az „úrnő” volt, de magam sem tudom miért, egész életemben mindenki, nemcsak az én családomban, hanem általában mindenki nagynéninek hívta, még a Verszilov-család is, amellyel egyébként állítólag távolról rokonságban is volt. A „nénike” neve különben Prutkova Pavlovna Tatjana volt és akkoriban ugyanabban a kormányzóságban, sőt ugyanabban a kerületben, amelyben a Verszilov birtoka feküdt, harmincöt jobbágynak parancsolt. Verszilov birtokán azonban, ahol akkoriban, mint szomszéd birtokos és félig-meddig rokon állandóan lakott, ő volt, ha nem is éppen a jószágkormányzó (több mint ötszáz jobbágy volt a birtokon), de valami fölügyelőféle s fölügyelete, mint hallottam, semmiben sem állt mögötte egy tanult intézőének. Földművelési tudományával egyébként semmi dolgom, csak azt akartam mondani, hogy Pavlovna Tatjana - minden hízelgés nélkül - valóban nemesen gondolkozó s egyébként is eredeti lény volt. Nos, hát ez a Pavlovna Tatjana a komor Dolgorukij Makart (azt mondják, akkor már nagyon komor volt) egyáltalán nem próbálta a házasságról lebeszélni, sőt ismeretlen okokból állítólag még buzdította is. A tizennyolcéves Andrejevna Szofja - az én anyám - már néhány év óta apátlan-anyátlan árva volt. Boldogult atyja, aki szintén úrbéres volt s aki iránt valamiért Dolgorukij Makar hálára volt kötelezve, míg élt, nagyon, becsülte Makart s ezért haláloságyán, egy negyedórával halála előtt - szavait szükség esetén akár öntudatlan félrebeszélésnek is lehetett volna tartani, eltekintve attól, hogy mint jobbágynak semmi rendelkezési joga nem volt - az öreg Dolgorukij Makart magához hívatta és a pap meg az összegyűlt jobbágyok jelenlétében, tizenkétéves leányára mutatva, hangosan és határozottan így szólt:

- Neveld föl és vedd feleségül.

Ezt mindenki hallotta. Ami pedig az öreg Ivanovics Makart illeti, nem tudom, milyen lélekkel vette el később a leányt, örömmel-e, vagy csak kötelességből. Föltehető, hogy az egész dolog teljesen közömbös volt neki. Olyan ember volt, aki már akkor értett ahhoz, hogy „kiváljék” a többi közül. Ezzel nem akarom azt mondani, hogy talán nagyon olvasott ember volt s nagyon jártas a bibliában, bár az egész liturgiát, de különösen a szentek legendáit könyv nélkül tudta, anélkül, hogy maga olvasta volna őket. Nem, még csak úgynevezett parasztbölcs sem volt, csak egyszerűen makacs jellem, sőt néha vakmerőén önfejű: önérzetesen beszélt, visszavonhatatlanul ítélt, s ráadásul még „becsületes életet” élt, - ahogy ő maga mondta; hát ilyen ember volt ő abban az időben. Természetesen mindenki tisztelte, de ugyanakkor egyúttal mindenki kiállhatatlannak tartotta. Az aztán más, mikor elment az udvartól, akkor már nem is emlegették másképpen, csak, mint szentet, de mindenesetre nagy szenvedőt láttak benne. Erről biztos tudomásom van. Ami anyám jellemét illeti: tizennyolcéves koráig Pavlovna Tatjana magánál tartotta őt az intéző tanácsai ellenére, hogy küldje Moszkvába, taníttassa ki, adjon neki valamelyes nevelést. Ehelyett Pavlovna Tatjana maga tanította őt egyre, másra, varrásra, szabásra, leányhoz; illő viselkedésre, sőt még egy kis olvasásra is. Írni anyám sohasem tudott egészen. Ivanovics Makarral kötött házassága régóta elintézett dolog volt szemében és általában mindent, ami akkor történt vele, kitűnőnek talált, sőt jobbnak, mint maga is kívánhatta. Az oltárhoz a legnyugodtabb arckifejezéssel lépett, amely ilyen esetben csak elképzelhető, ezért maga Pavlovna Tatjana is halnak nevezte néha. Anyám akkori jelleméről mindezt maga Pavlovna Tatjana beszélte el nekem.

Midőn Verszilov birtokára érkezett, anyám éppen féléves házas volt.

V.

Előre kell bocsátanom, hogy sohasem sikerült megtudnom, sem kitalálnom, hogy kezdődött tulajdonképpen a dolog közte és anyám közt. Teljességgel kész vagyok elhinni, hogy amint Verszilov az utolsó évben egyszer meg is vallotta - füle hegyéig pirulva, bár a legfesztelenebb és „legszellemesebb” arckifejezéssel beszélt róla -, hogy regény egyáltalában nem volt köztük, hanem minden csak „úgy” jött. Ezt könnyen el is hittem neki, hogy csak „úgy” jött, de - micsoda igazi és bájos szó ez! Ám ennek ellenére is tudni akartam, mi volt a tulajdonképpeni ok vagy alkalom. Ami engem illet, gyűlölöm mindezeket az utálatosságokat, s fogom is gyűlölni egész életemben. Részemről tehát egyáltalában nem szemérmetlen kíváncsiság, ha. a dolgot ki akarom kutatni. Anyámmal csak most egy esztendeje ismerkedtem meg, addig jóformán nem is láttam: Mármint kis gyermeket idegen embereknél helyeztek el, mert Verszilovnak így kényelmesebb volt - amiről később még fogok beszélni. Ezért nem is tudhatom, hogyan nézett ki akkoriban anyám. Ha azonban egyáltalában nem volt szép, mivel tudott elbájolni egy olyan embert, mint Verszilov, hozzá huszonötéves korában? Ez a nagy kérdés! S ez rám nézve azért fontos, mert ebben szinte egészen más oldalról látom ezt az embert. Csak azért teszem fel a kérdést s nem ifjúkori romlottságból, mint némelyek gondolnák. Egyszer maga ez a komor és zárkózott ember mondta nekem azzal az elragadó nyíltszívűséggel, amelyet tudja az ördög, honnan szokott venni (jóformán a zsebéből), ha látta, hogy másképp nem megy a dolog, - igen, ő maga mondta egyszer, hogy akkor ő még „egészen ostoba fiatal tacskó” volt, nem éppen érzelgős, de „afféle”, miután a „Goremüka Anton”-t és „Polinka Sachs”-ot olvasta, mely két mű nagy, alakító és elhatározó befolyást gyakorolt az akkor felnövő nemzedékre. Hozzátette még, hogy talán éppen csak a „Goremüka Anton” olvasása következtében jött haza birtokára - ezt teljesen komolyan mondta. Hát akkor hogyan, mi módon tudott kikezdeni ez az „ostoba tacskó” az anyámmal? Azt hiszem, ha csak egyetlenegy embernek is kezébe jutna írásom, most hangosan kikacagna, mint a legnevetségesebb, tapasztalatlan ifjút, aki még megtartotta ostoba ártatlanságát s mégis arra vállalkozik, hogy oly dolgokról beszéljen és bölcselkedjék, melyekhez egyáltalában nem ért. Igen, igaz, hogy még fogalmam sincs róla, de ezt most nem büszkeségből mondom; mert nagyon jól tudom, mily végtelen ostoba dolog egy huszonegy éves kamasznak afféle dolgokat nem ismerni. Csakhogy én ennek a tisztelt olvasónak azt mondhatom, hogy neki, ha nevet, magának sincs egy-más dologról sejtelme sem s ezt be is fogom neki bizonyítani! Igaz, hogy a nőkről semmit sem tudok és nem is akarok tudni, mert megfogadtam, hogy egész életemben köpök rájuk. De annyit mégis tudok, hogy az egyik nő szépségével igéz meg, vagy avval, amivel tud, és pedig egy szempillantás alatt; a másikat ellenben fél esztendeig kell rágni, hogy az ember megértse, mi lakik benne; és hogy az ember ilyent találjon s beleszeressen, ahhoz nem elég, hogy az ember mindenre kész, hanem még az is kell, hogy az embernek valami különös tehetsége legyen. Erről meg vagyok győződve, bár semmit sem tudok, s ha ez nem volna igaz, minden asszonyt azonnal a háziállatok fokára kellene süllyeszteni s őket ilyenekül tartani, amit sokan nagyon szívesen megtennének.

Több helyről bizonyosan tudom, hogy anyám nem volt szépség, - noha abból az időből való képét, melynek valahol még meg kell lenni, nem láttam. Első tekintetre semmiesetre sem lehetett belészeretni. Közönséges „szórakozás”-ra Verszilov mást is választhatott volna, csinosabbat s ilyen állítólag volt is akkor birtokán, hozzá még leánysorban levő: egy bizonyos Szapozskova Konsztantinova Anfisza, aki szobalány volt. És hozzá egy olyan embernek, aki a „Goremüka Anton” hatása alatt jött haza, a földesúri jogok alapján meggyalázni a házasság szentségét - bár ha csak egy jobbágya házasságáét is - ez a saját lelkiismerete előtt nagyon megszégyenítő lehetett volna, mert ismétlem, erről a „Goremüka Anton”-ról alig egy pár hónappal ezelőtt, tehát több mint húsz év múlva, a legnagyobb komolysággal beszélt! Hiszen Antonnak csak a lovát vették el, de apámtól a feleségét. Így tehát valami szokatlan dolognak kellett történnie, amely miatt Mademoiselle Szapozskova elvesztette a játszmát (szerintem - megnyerte). A múlt év folyamán nem egyszer próbáltam meg kihúzni belőle valamit, hacsak beszélni lehetett vele (mert nem mindig lehetett vele beszélni), de itt egyelőre csak az tűnt fel nekem, hogy nagyfokú társadalmi biztossága és a közben eltelt húsz év ellenére is, mindig rendkívül feszélyezve érezte magát, mihelyt erre próbáltam terelni a beszélgetést. De nem engedtem. S így legalább elértem annyit, hogy egyszer az ingerült ellenszenv azon hangján, amelyet velem szemben gyakran megengedett magának, kissé különösen azt mormogta magában, hogy anyám egyike volt azoknak az ügyefogyottaknak, azoknak a csaknem védekezésre képteleneknek, akikbe az ember nem lesz szerelmes, ahogy mondani szokás - hanem éppen ellenkezőleg -, akiket az ember hirtelen valami okból megszán, talán szerénységük miatt, avagy ki tudja miért? Az ember sohasem tudja pontosan okát adni, tény azonban, hogy az ember nemcsak egy rövid pillanatra szánja meg őket; az ember szánja őket s mindjárt vonzalmat érez irántuk... „Egyszóval, kedves fiam, néha úgy történik, hogy az ember nem tud többé megszabadulni.” Ezt mondta; és ha valóban így volt, kénytelen vagyok arra, hogy a huszonötéves Verszilovot egyáltalában ne tartsam olyan „ostoba fiatal tacskódnak, amilyennek ő hitte magát abban a korban. Ez az, amit először is meg akartam állapítani.

Egyébként mindjárt ezután, vagyis e vallomás után erősítgetni kezdte, hogy anyám „engedelmességből” szerette őt. Még az hiányzott, hogy azt mondja: „a földesúr joga értelmében”. Hazudott a jóízlés kedvéért, - hazudott lelkiismerete, tisztessége ellenére!

Mindezt persze részben mintegy anyám dicséretére mondtam itt el, pedig már említettem, hogy akkoriban nem is ismertem. Ellenkezőleg, nagyon jól tudom, mennyire legyőzhetetlenek, milyen merevek voltak a nyomorú fogalmak abban a környezetben, amelyben anyám felnőtt, amelynek nézeteivel megöregedett. És mégis megtörtént a baj. Különben egészen megfeledkeztem arról, hogy a tényről beszéljek, mint rendesen, ha felhők közé repülök, holott pedig mindig először az eseményt kellene kiemelni. Tehát: nálunk mindjárt a bajjal kezdődött a dolog. (Remélem, az olvasónak nem kell nagyon törnie a fejét, hogy megértse, mire gondolok.) Szóval, amúgy földbirtokosmódra kezdődött és Mademoiselle Szapozskova szégyenben maradt. Itt azonban magam mellett is szót kell emelnem és meg kell jegyeznem, hogy legkevésbé sem mondok ellent önmagámnak. Mert hát, Istenem, még a legfékezhetetlenebb szerelmet is feltételezve, miről beszélhetett volna egy olyan ember, mint Verszilov, egy olyan nővel, mint az anyám? Hallottam romlott élvhajhászoktól, hogy némely férfiak, ha egy asszonnyal összekerülnek, először teljesen némán viselkednek, ami természetesen minden undokság és utálat teteje. Verszilov valószínűleg egyáltalán nem tudott másképpen anyámmal kikezdeni, - még ha akarta volna sem. Csak nem magyarázhatta neki „Polinka Sachs”-ot! Különben is akkor nem nagyon érdekelte őket az orosz irodalom. Ellenkezőleg, mint Verszilov mondja (egyszer egészen véletlenül kissé jobban nekieredt a nyelve), mindenfelé bujkáltak, a lépcsőkön várták egymást, sőt szétpattantak egymástól, mint a labda, vörös arccal, ha valaki arra jött, és a „zsarnok földesúr” reszketett minden mosogatólánytól, dacára összes jogainak, mellyel, mint uraság jobbágyai felett rendelkezett. De bár a dolog földesúr módjára kezdődött, mégis egész más vége lett, vagyis... de mégsem lehet megmagyarázni. Egyre több a homály. Az azonban, ami anyám szerelmének következménye lett, talány és az is marad; hiszen a Verszilov-féle emberek szokása mindjárt meglépni, mihelyt, a cél el van érve. Itt azonban valami egészen más történt. Vétkezni egy csinos, csapodár cselédlánnyal (anyám nem tartozott ezek közé) egy romlott „fiatal kutyá”-nak (pedig romlottak voltak mind, mind, kivétel nélkül, úgy a progresszívok, mint a retrográdok), nemcsak lehetséges, sőt úgyszólván „megengedett”, hanem még elkerülhetetlen és magától értődő volt, különösen ha még tekintetbe vesszük romantikus helyzetét: fiatal özvegy és semmittevő volt; de hogy anyámat egész életére megszeresse - ez mégis sok volt! Azért nem kezeskedem, valóban oly sokáig szerette-e anyámat, tény azonban, hogy egész életén keresztül mindenfelé magával hurcolta őt.

Bár én elég gyakran minden kerülgetés és tisztelet nélkül megkérdeztem, amit tudni akartam, a legfontosabb kérdést mégsem mertem nyíltan anyámhoz intézni, annak ellenére sem, hogy a múlt évben oly közel kerültünk egymáshoz s ezenfelül én, mint nyers és hálátlan tacskó, hosszú ideig abban a véleményben voltam, hogy nekik kötelességük beismerni előttem, hogy bűnösök. Ezért az anyámmal való érintkezésben többnyire igen kevés tiszteletet tanúsítottam. Ez a főkérdés, mint nevezni akarom, a következő volt: hogy volt képes ő, éppen ő, miután egy fél esztendeje férjhez ment, ő, aki a házasság szentségében az önkívületig hitt s férjét, Ivanovics Makart mint valami istenséget tisztelte, hogy volt képes ennek ellenére alig két hét alatt ekkora bűnt elkövetni? Hiszen nem volt romlott nő! Ellenkezőleg, nyugodtan merem állítani, hogy anyámnál tisztább lélek egyáltalában nincs is. Legalább nehéz még elképzelni is valami tisztábbat, mint amilyen az én anyám egészen a mai napig. Ballépését legfeljebb azzal tudnám megmagyarázni, hogy nem teljes eszméletnél követte el, - de mégsem abban az értelemben, ahogy most az ügyvédek állítják védenceikről, gyilkosokról és tolvajokról, hanem valami hatalmas, lenyűgöző képzet kényszere alatt, amely a szív ártatlanságával végzetesen és tragikusan elhatalmasodhat áldozatán. Talán halálosan beleszeretett a... kabátja szabásába, vagy hajának francia divatú elválasztásába, vagy francia beszédébe, éppen a franciába, amiből egy szót sem értett - vagy egy dalba, melyet egyszer zongora mellett énekelt? - beleszeretett valami sohasem látott, sohasem hallott dologba (Verszilov nagyon szép férfi volt) - s beleszeretett egy csapásra a hozzátartozó emberbe, úgy ahogy volt, ruhaszabásával és románcaival együtt. Ez állítólag, mint hallottam, néha megtörtént a lánycselédekkel a földesúri jogok idején éspedig a legszűziesebbekkel. Én ezt nagyon jól meg tudom érteni és hitvány az, aki ezt egyedül a földesúri jogokból és a jobbágyi „engedelmességből” akarná megmagyarázni! Következésképpen tehát ebben a fiatalemberben igen sok hamisítatlan megejtő hatalomnak kellett lenni, hogy egy addig tiszta s ami még többet mond, egy annyira másféle teremtményt, aki egy egész más világban nőtt fel, meg tudott ejteni s nyilvánvaló romlásba tudott vinni. Hogy pedig az „romlás” volt, azt, úgy hiszem, anyám egész életében tudta; legfeljebb akkor, amikor elment, nem gondolt a romlásra. De hát így szokott lenni ezekkel a védtelenekkel, jól tudják, hogy romlás és mégis belemásznak.

Amint elkövették a bűnt, tüstént megbánják. Verszilov szellemeskedve beszélte el nekem, hogy zokogott Ivanovics Makar vállán, akit szobájába hivatott, anyám pedig ezalatt magányosan feküdt valahol nyomorúságos paraszti kunyhójában.

VI.

De legyen elég a kérdésekből! Verszilov, miután anyámat Dolgorukij Makartól megvásárolta, hamarosan ismét elutazott valahova, s azóta csaknem mindenhová magával vitte őt, kivéve néhány esetet, mikor egész hirtelen fölkerekedett, s azután hosszabb ideig híre-hamva sem volt. Ilyenkor a nénikére, vagyis Prutkova Pavlovna Tatjánára maradt minden, aki ilyen esetekben mindig előkerült valahonnan. Így élt Verszilov és anyám Moszkvában, különböző más birtokon, különféle városokban, sőt külföldön és végül Pétervárott. De erről az életről majd később lesz szó, különben nem érdemes. Csak azt mondom el, hogy egy évvel azután, amint Verszilov anyámat jogszerinti férjétől megvette, világra jöttem én, aztán egy év múlva a nővérem, s azután tíz vagy tizenegy év múlva egy beteges fiú, legifjabb testvérem, aki azonban néhány hónap múlva meghalt. E gyermek kínos megszülésével anyám szépségének is vége lett, legalább így beszélték nekem; rohamosan kezdett öregedni és betegeskedni.

Ivanovics Makarral azonban az összeköttetés sohasem szakadt meg. Bárhol voltak is Verszilovék, akár utaztak, akár egy helyen mulattak, nem mulasztotta el soha, hogy „családját” időről-időre ne értesítse, hogy létéről. Ily módon lassanként különös viszony keletkezett köztük, oly viszony, amely részben ünnepélyes volt s nem hiányzott belőle a kölcsönös tisztelet. Ha tekintetbe vesszük azt a viszonyt, amely azelőtt földesurak és jobbágyok között volt, akkor az ilyen viszonynak föltétlenül nevetséges színezetűvé kellett válnia, de ez itt nem történt meg. Ő kétszer írt évente, sem többször, sem kevesebbszer, s levelei alig különböztek egymástól. Olvastam őket, kevés személyi vonatkozás volt bennük; ellenkezőleg, lehetőleg csak ünnepélyes értesítések a legközönségesebb eseményekről s azután, ha szabad magamat így kifejeznem: a legáltalánosabb érzelmekről. Először a saját egészségi állapotáról, azután kérdések a címzett egészsége felől, azután jókívánságok, ünnepélyes üdvözlések - s a végén a legünnepélyesebb áldás - ez volt minden. Úgy látszik, hogy az Ivanovics Makar műveltségi fokán álló emberek ebben a személytelenségben látják az illedelmességet és a magasabb érintkezés művészetét. „Szeretetre- és tiszteletreméltó házastársának, a mi Andrejevna Szófiánknak legalázatosabb üdvözletünket...” „Szeretetreméltó gyermekeinknek örökké változatlan atyai áldásomat.” Egyébként azonban Ivanovics Makar elég okos volt ahhoz, hogy „a tiszteletreméltó Petrovics Andrej (Verszilov neve) úr Őnagyságát sohasem nevezze „jótevő”-jének, amint ez szokás, bár minden levelében elküldte legalázatosabb üdvözletét, őnagysága jóakaratát kérte, s Isten áldását könyörögte fejére. Leveleire mindig hamar kapott választ anyámtól - Verszilov természetesen sohasem vett részt a levelezésben - s anyám levelei sem igen különböztek egymástól. Ivanovics Makar levelei Oroszország minden tájáról szóltak, hol városokból, hol monostorokból, amelyekben olykor hosszabb időre megtelepedett. Akkor már zarándokéletet élt. Sohasem kért semmit, ehelyett azonban pontosan minden három évben hazajött egyszer s azután rendszerint megjelent anyámnál, aki Verszilovtól külön, saját lakásában élt. Erre egyébként később még visszatérek, itt csak annyit jegyzek meg, hogy Ivanovics Makar nem telepedett le a vendégszobába a pamlagra, hanem szerényen megelégedett akármilyen ággyal valami ellenző mögött. Nem maradt sokáig, öt napig, egy hétig.

Elfelejtettem megemlíteni, hogy a Dolgorukij név, családi nevünk, neki végtelenül tetszett s borzasztóan szerette. Persze nevetséges ostobaság volt tőle. De legostobább volt a dologban az, hogy azért tetszett neki annyira ez a név, mert hercegek is viselik. Tudja Isten, hogyan jutott erre a ferde gondolatra!

Ha azt mondtam előbb, hogy az egész „család” állandóan együtt volt, hát ez természetesen az én személyem kivételével értendő. Engem, mint fölöslegest kidobtak a fészekből: csaknem mindjárt megszületésem után idegen embereknél helyeztek el. De ebben az eljárásban semmi különös szándék nem vezette őket, így rendeződött a dolog magától. Mikor anyám világra hozott, még fiatal volt és csinos, s ezért szükség volt rá; egy síró kis gyerek nagyon útjukban lett volna, különösen utazás közben, így történt, hogy Pétervárra költözésemig, tehát húszéves koromig anyámat csak kétszer-háromszor láttam, s hozzá csak úgy futólagosan. Ennek oka persze nem anyám érzelmeiben keresendő, hanem Verszilov dölyfében.

VII.

Lássunk most valami egészen mást.

Egy hónappal az említett szeptember tizenkilencediké előtt elhatároztam Moszkvában, hogy végérvényesen búcsút mondok nekik s aztán már csak az „eszmém”-nek élek, vagyis egészen fölolvadok benne. Így mondom s így is írom ide: „Tökéletesen fölolvadok benne”, mert ez a kifejezés födi legjobban fő gondolatomat - azt az „eszmé”-t, amely földi létemnek egyáltalán célt ad. Hogy miféle eszme ez, később, még részletesen megmagyarázom. Évekig tartó moszkvai életem ábrándos és rajongó magányában lassan fejlődött ki az „eszmém”, azután azonban hatod gimnazista koromban hirtelen teljesen úrrá lett lelkemen, s azóta talán egy pillanatra sem távozott tőlem. Azóta úgy érzem, mintha ez az „eszme” egész életemet elnyelte volna. De már megelőzőleg is többet éltem ábrándjaimnak, mint a valóságnak, sőt tulajdonképpen már gyermekkorom óta ábrándvilágban töltöttem életemet, ébren álmodoztam. De legnagyobb és minden mást elnyelő „eszmém” megszületésével álmaim is határozottabbak lettek, körvonalaik és alakjaik megszilárdultak, ostoba gyermeki fantazmagóriákból csaknem máról-holnapra észszerű tervek alakultak ki j övömre nézve. Az iskola nem volt akadálya az álmodozásnak, s így nem árthatott az „eszmém”-nek. Megjegyzem itt különben, hogy a gimnázium utolsó osztályát mint rossz tanuló végeztem, míg addig mindig az elsők egyike voltam, s ennek oka természetesen nem volt semmi más, mint ez az „eszme”, éspedig egy (talán téves) következtetés révén, amelyet „eszmém”-ből vontam le. Így hát a gimnázium nem volt akadálya az eszmének, hanem fordítva: az „eszmém” volt akadálya a gimnáziumnak. Éppen így megakadályozta a további tanulást is, az egyetemi tanulmányokat. Szándékom az volt, hogy érettségi után nemcsak a rokonaimmal szakítok haladéktalanul, hanem ha szükséges, az egész világgal, - nem törődve azzal, hogy akkor csak húszéves voltam. Ezért írtam P étervárra, hogy azontúl hagyjanak békében, ne küldjenek több pénzt s lehetőleg teljesen feledjenek el (ez utóbbit persze csak akkor, ha még egyáltalában emlékeznek rám). Végül kerülgetés nélkül kijelentettem, hogy „semmi szín alatt” nem akarok egyetemre menni. Mert már akkor egy kikerülhetetlen dilemma előtt láttam magamat: vagy lemondok az egyetemről és a továbbtanulásról, vagy még négy évvel elhalasztom „eszmém” tettre váltását. Félelem és vonakodás nélkül az „eszme” mellett döntöttem, s abbahagytam a tanulást, hiszen már mindent mennyiségtani pontossággal kiszámítottam és meg voltam győződve a sikerről.

Levelemre atyám, Verszilov válaszolt, akit addig csak egyetlenegyszer s akkor is csak egy pillanatra láttam (s aki, bármily rövid is volt ez a pillanat, mégis elbűvölő hatást gyakorolt rám). Levelemre, melyet nem is hozzá intéztem, sajátkezűleg írt levéllel felelt, felszólított benne, hogy menjek Pétervárra, ahol magánfoglalkozást helyezett kilátásba részemre.

Ennek a száraz és büszke embernek a hívása, aki oly dölyfösen és hanyagul viselkedett velem szemben, életre hívott nemzésével s aztán kidobott az emberek közé, aki nemcsak hogy nem ismert, hanem lelkifurdalást sem érzett irántam való viselkedése miatt, ki tudja, talán létemről alig volt több tudomása valami homályos és bizonyára határozatlan képzetnél; mert mint később kiderült, Moszkvában nem ő fizetett a tartásomért, hanem mások, - igen, mondom, ennek az embernek a hívása, aki oly hirtelen egyszerre csak emlékezett rám és sajátkezűleg írt levelére méltatott - ez a felszólítás elkábított s eldöntötte sorsomat. Többek közt azért is tetszett levele (egyetlen kis alakú oldal), mert egy szóval sem beszélt az egyetemről, nem kért, hogy másítsam meg elhatározásomat, nem korholt, - szóval nem lépett föl velem szemben egyetlen afféle szülei fogással sem, amelyek ilyen esetekben szokásosak. És éppen ez tetszett nekem, ámbár alapjában véve nem volt szép tőle, mivel ez a viselkedés még világosabban mutatta irántam való közömbösségét. Végül azért szántam rá magam az útra, mert ez fő ábrándomat egyáltalán nem zavarta. „Megnézem, mi lesz”, bölcselkedtem, „de mindenképpen csak rövid, talán csak a legrövidebb ideig maradok náluk.” De ha mégis azt kellene látnom, hogy ez a lépés, bármily óvatos és jelentéktelen is, a fődologtól mégis eltávolíthatna, akkor haladéktalanul szakítok velük, valamennyiükkel; s megyek a házikómba. Igen, házikómba! „Elbújok benne, mint a teknősbéka a héjában.” Ez a hasonlat nagyon tetszett. „Nem leszek többé egyedül”, folytattam tovább gondolataimat, mialatt utolsó moszkvai napjaimat szinte megmámorosodva kóboroltam végig, „most már sohasem leszek egyedül, mint annyi szörnyű éven át. Velem lesz az eszmém, amelyhez hűtlen nem leszek, akkor sem, ha azok ott bármennyire megtetszenek is, sőt talán még boldoggá is tennének, s ha talán tíz esztendeig is náluk maradnék.” De éppen ez a meggyőződés idézett elő terveim és céljaim közt meghasonlást, s vette el pétervári tartózkodásom idejére lelkem szabadságát (mert valóban nem tudom, volt-e Pétervárott csak egyetlenegy olyan napom is, amelyen ne gondoltam volna eszmémre, s ne tűztem volna ki a másnapot végső határidőül, hogy mindenkivel szakítsak és távozzam). S úgy hiszem, ez a meghasonlás volt a fő oka, legalább is egyik fő oka annak, hogy ez év folyamán annyi vigyázatlanságot, annyi csúnyaságot, sőt aljasságot és magától értődik, számtalan ostobaságot követtem el.

Hát persze, hirtelen megjelent az atyám, aki addig nem volt! Ez az ajándék részeggé tett, már az úti készületek alatt Moszkvában és az utazás alatt a vasúti kocsiban. Hogy ő „atyám”, ez még nem sokat jelentett előttem; a gyöngédséget nem szeretem; de ez az ember nem akart ismerni s megalázott, míg viszont én minden gondolatommal és álmommal odatapadtam hozzá (ha szabad magamat így kifejeznem). Minden álmom összefüggésben állt vele, rendszerint csak vele foglalkozott, vagy végeredményben az ő személyénél lyukadt ki. Nem tudom, szerettem-e, vagy gyűlöltem-e? - de a jövőre vonatkozólag minden tervem és álmom körülötte forgott, ő volt a központja annak az életnek, amely még rám várt - s egészen magától történt így, lépésről-lépésre követte fejlődésemet.

Elhatározásomhoz, hogy elutazzam Moszkvából, hozzájárult még egy hatalmas körülmény, amely talán bizonyos csábító varázs folytán egyenesen döntő fontosságú lett. Ez volt az a tényező, amely már három hónappal azelőtt, hogy Moszkvából elutaztam (mikor Pétervárról még szó sem volt), gyorsabb mozgásba hozta szívemet: ugyanis azért húzott valami annyira abba az ismeretlen óceánba, mert ott mindjárt alkalmam nyílt idegen sorsok - és hozzá milyen sorsok - ura és uralkodója gyanánt fellépni. A bennem forrongó érzelmek nagylelkűek voltak és nem zsarnokiak, - ezt előrebocsátom, hogy félre ne értsenek. Hiszen Verszilov sem gondolt felőlem bizonyára mást (tudniillik, ha egyáltalán arra méltatott, hogy felőlem valamit gondoljon), hogy egy kis fiú fog hozzá utazni, egy volt gimnazista, zöld ifjú, aki mindenen csodálkozni fog. Én azonban ekkor már ismertem az ő legnagyobb titkát s egy olyan dokumentum volt a kezemben, amelyért (most már tudom s legnagyobb bizonyossággal állíthatom), akkor, éppen akkor életéből több esztendőt elengedett volna, ha ezért az árért kiszolgáltattam volna neki. De íme, azt veszem észre, hogy talányokban beszélek, holott ide elsősorban tények kellenek. Tények nélkül nem lehet érzelmeket leírni. Ezenfelül mindezekről még úgyis lesz elég szó a maga helyén, - hiszen csak ezért fogtam íráshoz. De így, támaszpontok nélkül, az írás hasonló lesz a lázálmok látomásaihoz vagy a felhőkhöz.

VIII.

De hogy végérvényesen rátérjek szeptember tizenkilencedikére, csak azt akarom még röviden megemlíteni, hogy az egész családot, azaz Verszilovot, anyámat és nővéremet (ez utóbbit, mellesleg megjegyezve, először láttam életemben) a legszűkösebb viszonyok közt, csaknem teljesen vagyontalanul, sőt közvetlenül a koldusbot előtt találtam. Erről már korábban hallottam, de ami itt szemem elé tárult, azt mégsem vártam. Már gyermekkorom óta hozzá voltam szokva, hogy ezt az embert, „jövendőbeli atyám”-at bizonyos ragyogásban képzeljem el; egyáltalában nem tudtam másként elképzelni, mint mindenütt az első helyen. Verszilov addig sohasem élt együtt anyámmal, hanem mindig külön lakást bérelt neki s ezt persze csak azért tette, hogy ama hitvány „illem”-et a világ szemében megóvja. Most azonban mindnyájan együtt éltek egy faházban, vagy helyesebben egy bérház egyik szárnyában, a „Szemjonovszkij Polk” városrész egyik kis mellékutcájában. Már csaknem mindenük el volt zálogosítva, úgyhogy anyámnak, természetesen Verszilov tudta nélkül, odaadtam titokban őrzött hatvan rubelemet. Igen, titkos pénzemet; mert senki sem tudta, hogy ezt az összeget a zsebpénzemből - öt rubelt kaptam havonként - takarítottam meg, két év alatt. A megtakarítást éppen az „eszmém” megszületése napján kezdtem el s ezért nem volt szabad Verszilovnak egy szót sem tudnia e pénzről. Reszkettem ettől a gondolattól.

De ez a segítség csak egy csöpp volt. Anyám dolgozott, úgyszintén a nővérem is - hímeztek pénzért. Verszilov ellenben semmit sem csinált, szeszélyes volt, mint egy elkényeztetett gyerek és tovább folytatta korábbi életét, különféle költséges szokásaival együtt. Rettenetesen morgott, főleg asztalnál; egész viselkedése egyenesen zsarnoki volt. De anyám, nővérem, Pavlovna Tatjana s a megboldogult Andronikov (irodafőnök, aki mellesleg Verszilov vagyonát is kezelte s mintegy bárom hónapja halt meg) egész családja, amely számtalan nőből állt, szóval: mindezek a nők mind csaknem áhítatos tisztelettel viseltettek iránta s úgy szolgáltak neki, mint egy bálványnak. Ezt nem tudtam volna előre elképzelni. Kilenc évvel azelőtt hasonlíthatatlanul elegánsabb, feltűnőbb jelenség volt. Álmaimban, mint már említettem, valósággal ragyogó fényben maradt meg s emiatt most nem is tudtam megérteni, hogy öregedhetett meg oly feltűnően s változhatott meg külsőleg is ily rövid idő alatt, körülbelül kilenc év alatt. Határozottan elszomorított, bántott és szégyenkeztem miatta. Megérkezésem után egyik legsúlyosabb benyomásom az volt, mikor őt megláttam. Különben még egyáltalában nem volt öreg: mindössze negyvenötéves lehetett s midőn figyelmesebben belemélyedtem, arcvonásaiban még valami sokkal feltűnőbbet és lebilincselőbbet fedeztem föl, mint régi szépsége, melyre oly jól emlékeztem. Kevesebb ragyogás, kevesebb külső szépség, sőt kevesebb előkelőség volt benne, de az élet mégis minden régi szépségénél valami sokkal érdekesebbet rajzolt bele ebbe az arcba.

Mindamellett tudtam, hogy a szegénység csak tized- vagy huszadrésze volt minden kellemetlenségnek, ami utóbbi időben érte. A szegénység mellett akadt ott még valami sokkal komolyabb dolog is, nem szólva arról, hogy még mindig kilátása volt arra, hogy azt az örökségi port, amelyet már egy esztendeje folytatott Szokolszkij herceg ellen, megnyeri s így hamarosan hetvenezer rubelnél többet érő vagyon birtokába jut. Említettem már, hogy Verszilov három örökséget vert el életében és íme, ismét egy újabb örökség rántja ki a hínárból! Az ügy tárgyalása a legközelebbi napokban volt várható. Abban a reményben hívtak engem is Pétervárra, hogy ezt az örökséget megnyeri. Persze a reménységre senki sem adott kölcsönt, nem volt honnan pénzt szerezni s így egy darabig tűrni és nélkülözni kellett.

De Verszilov sem keresett föl senkit, bár gyakran egész napra elment hazulról. Már több mint egy éve „ki volt dobva” a társaságból. E kidobatás előzményeit, sajnos, ami éppen a fődolgot illeti, legnagyobb fáradozásom dacára sem tudtam földeríteni, bár akkoriban egy hónapig kutattam oka után. Bűnös volt-e Verszilov vagy sem, ez volt a fontos előttem, ezért jöttem Pétervárra! Mindenki elfordult tőle, többek közt az összes befolyásos arisztokraták, akikkel érintkezni s jó viszonyban maradni tulajdonképpen mindig kitűnően tudott. Hogy elfordultak tőle, annak oka az a hír volt, hogy „gyáván”, vagy, ami a társaság szemében még sokkal rosszabb, „botrányosan” viselkedett egy dologban, mely egy évvel azelőtt állítólag Németországban történt. Igen, sőt pofonról is beszéltek, amelyet akkor csaknem nyilvánosan kapott éspedig egyik Szokolszkij hercegtől és amelyre nem felelt kihívással. Sőt még gyermekei is (a törvényesek), fia és leánya is visszahúzódtak azután tőle s elkerülték a vele való érintkezést, ami nem is ment nehezen, mivel nem éltek vele együtt. Anyai rokonaik, a Fanariotovok s Verszilovnak egykori barátja, az öreg Szokolszkij herceg révén mindketten a legmagasabb körökben forogtak. Egyébként Verszilovban, egy egész hónapon át figyelve, nem tudtam mást látni, mint egy hihetetlenül elbizakodott embert, akit nem a társaság dobott ki magából, hanem inkább maga dobta el a társaságot magától, annyira fölényes volt egész viselkedése. Volt-e joga erre a viselkedésre? Ez a kérdés nyugtalanított. A legrövidebb időn belül meg kellett tudnom a teljes igazságot; mert azért jöttem, hogy efölött az ember fölött ítéletet mondjak. Erőmet még nem árultam el neki, de vagy el kellett ismernem őt, vagy örökre eltaszítanom magamtól. Ez az utóbbi nagyon nehezemre esett volna s szenvedtem ettől a gondolattól... Végül is kénytelen vagyok teljesen beismerő vallomást tenni: szerettem ezt az embert!

Ezalatt együtt éltem velük a lakásukban, dolgoztam és visszatartottam magamat a gorombaságoktól. Vagy helyesebben: gyakran nem is tartottam vissza. Már egy hónapja náluk éltem s mindennap egyre jobban arra a kínos meggyőződésre jutottam, hogy határozottan semmi áron nem tudnám megtenni, hogy közvetlen kérdéssel őhozzá magához forduljak a dolgok állását illetőleg. Ez a büszke ember valóságos megtestesült rejtély volt előttem, ami lelkem mélyéig sértett és bántott. Ő ugyan kedves volt hozzám, tréfált is és egész elfogulatlanul elmulatott velem, de én jobban szerettem volna veszekedést az ilyen, tréfás bánásmódnál. Beszélgetéseinkben mindig volt valami kétértelműség; azaz az ő hangjában mindig volt halk, különös mellékhangsúly, valami finom gúny féle. Elejétől fogva, azaz Moszkvából odaérkezésem óta, nem igen vett komolyan soha. De hogy mi okból vagy mi célból éreztette ezt velem, azt nem tudtam magamnak megmagyarázni. Annyit mindenesetre elért vele, hogy talány maradt előttem s nem tudtam rajta keresztüllátni, de ezért még távolról sem akartam magam annyira megalázni, hogy megkérjem, hogy komoly hangon beszéljen velem. Ezenfelül még valami egyenesen csodálatosan kiállhatatlan modorú volt, amivel szemben nem tudtam mit kezdeni. Egyszóval, úgy bánt velem, mint a legzöldebb ifjúval, amit már alig bírtam elviselni, bár előre tudtam, hogy így lesz és nem másként. Következésképpen én se beszéltem hozzá komolyan; vártam, meddig tart még ez így és egészen fel is hagytam a beszéddel. Vártam valakit Pétervárra, akinek megérkeztével reméltem, hogy végleg megtudom az igazságot. Mindenesetre elkészültem arra, hogy véglegesen szakítok velük s már eszerint rendezkedtem be. Anyámat sajnáltam; de... „vagy ő, vagy én”, ezt akartam megmondani neki és húgomnak. Sőt már azt a napot is előre kitűztem, amelyen ennek meg kellett történnie. Közben pedig végeztem munkámat abban a magánhivatalban, amelyet számomra szereztek.

MÁSODIK FEJEZET

I.

Pétervári „magán”-hivatalomban az első havi fizetésemet ezen a szeptember tizenkilencedikén kellett volna megkapnom. Az állást illetőleg különben engem egyáltalában meg sem kérdeztek, egyszerűen odaküldtek, ha nem tévedek, már megérkezésem napján. Ez csaknem komiszság volt tőlük s tulajdonképpen kötelességem lett volna tiltakozni ellene. Az állás az öreg Szokolszkij herceg házában volt. De az, hogy a legelső nap tiltakozzam, egyértelmű lett volna a rögtöni szakítással, amitől ugyan egyáltalában nem féltem, de ártott volna lényeges dolgaimnak, ezért szó nélkül elfogadtam az állást, miközben csöndben, hallgatásommal őriztem meg méltóságomat. Fölvilágosításul mindjárt megjegyzem itt, hogy ez az öreg Szokolszkij herceg, igen gazdag ember, titkos tanácsos, azokkal a moszkvai Szokolszkij hercegekkel, akik már több nemzedék óta elszegényedtek s akikkel Verszilov éppen akkor pörösködött, még csak távolról sem volt rokon. Csak névrokonok voltak. Mindazonáltal az öreg herceg nagyon érdeklődött irántuk s a hercegek közül az idősebbik fiú, a legöregebb családtag, egy fiatal tiszt, - egyenesen kedvence volt. Az öreg hercegre Verszilovnak még nemrégiben hatalmas befolyása volt s barátja - kissé különösen barátja is volt, mert mint mondtam, az öreg herceg nemcsak akkor félt tőle, mikor szolgálatába léptem, hanem nyilván már attól fogva, amióta barátságuk megkezdődött. Különben már régóta nem is látták egymást: az a szemtelen viselkedés ugyanis, amelyet Verszilovnak szemére hánytak, közvetlenül az öreg herceg családjával állt kapcsolatban. De ekkor Pavlovna Tatjana beleavatkozott ebbe a dologba, s az ő közvetítésével aztán behelyeztek az öreg herceghez, aki egy „fiatal ember”-t keresett irodájába. Ez alkalommal kitűnt, hogy legfőbb vágya az volt, hogy Verszilovnak tegyen valamiképpen szolgálatot, tehát, hogy mindegyik az első lépést megtegye a kibékülés felé, s Verszilov megengedte ezt neki, azaz nem tett ellene semmit. Ez a berendezés a hercegnél leánya távollétében történt, aki egy tábornok özvegye volt s ezt a lépést határozottan megakadályozta volna. De erről később még lesz szó; itt csak annyit jegyzek meg, hogy engem a hercegnek és Verszilovnak ez a különös viszonya meghökkentett, éspedig azért, mert ez a viszony Verszilov mellett szólt; azt mondtam magamban: ha a megsértett család feje Verszilovot még mindig tiszteletben tartja, akkor arra az állítólagos közönségességre vonatkozó hírek nem lehetnek igazak, vagy legalább nem felelhetnek meg egészen a ténynek. A hercegnek ilyetén talányszerű viselkedése volt az oka részben annak is, hogy nem szegültem ellene e szándéknak: azt reméltem, hogy talán ezen az úton fölpattanthatom a titok zárját.

Ez a Pavlovna Tatjana akkoriban Pétervárott különös szerepet játszott. Már azt is majdnem egészen elfelejtettem, hogy a világon van, és sohasem gondoltam volna, hogy olyan jelentékeny személyiség. Mindössze háromszor-négyszer láttam moszkvai tartózkodásom alatt s mintha valakinek az intésére jelent volna meg, Isten tudja honnan, mindig, ha valahol el kellett engem helyezni, - akkor is, amikor Touchard nyomorúságos penziójába kerültem, valamint harmadfél évvel később gimnáziumba lépésemkor: akkor ismét megjelent Moszkvában, hogy a felejthetetlen Szemjonovics Nikolajnál helyezzen el. Ha megjött, egész nap velem maradt, átnézte fehérneműimet, ruháimat, elhajtatott velem a Kuzneczkij utcába, vett nekem mindent, amire csak szükségem volt, szóval ellátott mindennel az utolsó darab itatóspapirosig és tollkésig. Közben egyre szidott, szemrehányásokkal illetett, examinált, s folyton képzeletbeli fiúkat állított elém az erény mintaképeiként, ismerőseit és rokonait, akik állítólag mind jobbak voltak nálam, sőt ráadásul még minden alkalommal alaposan meg is rakott, és megcsipdesett sokszor annyira, hogy valósággal fájt. Amint rendbe hozott, kosztra, kvártélyra elhelyezett, ismét több esztendőre nyomtalanul eltűnt. Hasonlóképp történt ez alkalommal is: alig érkeztem meg, ismét megjelent, hogy engem valahol elhelyezzen. Sovány kicsi nő volt, hegyes madárorral, s éles, apró madárszemekkel. Verszilovnak úgy engedelmeskedett, mint valami rabszolganő, s olyan tiszteletet tanúsított iránta, mintha a római pápa volna, mégpedig meggyőződéssel. De legnagyobb csodálkozásomra hamarosan azt is észrevettem, hogy határozottan mindenki, éspedig mindenhol nagyon tisztelte, s az egész világ ismeretségben volt vele. Az öreg Szokolszkij herceg egyenesen megkülönböztetett tisztelettel bánt vele, s ugyanezt lehet mondani az egész hercegi házról, valamint Verszilov büszke törvényes gyermekeiről és ezek rokonairól, a Fanariotovokról - pedig közben abból élt, hogy varrt, drága csipkéket tisztított, és több üzletnek megbízásra hímezett. Én azonban már az első szavaknál összekülönböztem vele, mert úgy kezdett bánni velem, mint valami apró iskolásgyerekkel, úgymint azelőtt. S ettől kezdve mindennap szakadatlanul veszekedtünk, ami azonban nem akadályozta meg azt, hogy néha elbeszélgessünk egymással, és megkell vallanom, hogy a hónap vége felé már kezdett tetszeni: azt hiszem azért, mert teljesen önálló jellemnek ismertem meg. Ezt egyébként nem árultam el neki.

Én hamarosan rájöttem, hogy csak azért szemeltek ki ehhez a beteg öreghez, hogy mulatsága és szórakozása legyen és ebből fog állni egész hivatalom. Ez természetesen megalázás volt s én ehhez képest mindjárt előkészültem a továbbiakra: hogy szükség esetén mindjárt intézkedhessem. De ez az öreg különc egészen más benyomást tett rám, mint amit vártam, határozottan valami részvétfélét éreztem iránta, s a hónap vége felé már egész különös módon megszoktam, legalább is fölhagytam abbeli tervemmel, hogy goromba leszek hozzá. Egyébként még nem volt túl a hatvanon. Most azonban kissé régebbi dolgokról kell szólnom.

Körülbelül másfél évvel azelőtt, hogy megismerkedtem vele, valami rohama volt, elutazott valahová, és útközben, mint mondták: „beszámíthatatlan”-ná lett; s ennek a körülménynek egy kisebb botrány lett a következménye, amelyről sokat beszéltek Pétervárott. Mint ilyen esetekben szokás, rokonai a lehető leggyorsabban külföldre küldték, de már öt hónap múlva ismét megjelent Pétervárott és pedig teljesen egészséges állapotban. Mindamellett búcsút mondott hivatalának. Verszilov persze esküdözött (s szinte szenvedélyesen), hogy megzavarodásról nála szó sem lehetett, baja közönséges idegroham volt. Tüstént megjegyeztem magamnak azt a nagy buzgalmat, amellyel állítását védte. Egyébként megvallom, tulajdonképpen egy véleményen voltam vele. Az öreg úr néha kissé fiatalosan könnyelműnek látszott, ami az ő korában talán már nem volt egészen helyén, de rohama előtt ezt éppenséggel nem mondhatták róla. Mint hallottam, azelőtt valahol egy hivatalban, mint tanácsos vagy titkostanácsos nem éppen jelentéktelen szerepet játszott s egy alkalommal egy reá bízott dolog elintézésében különösen kitüntette magát. De hogy mivel lehetett volna annyira alkalmas tanácsosnak, minden jó szándékom dacára sem tudtam megmagyarázni, bár akkor már egy hónap óta ismertem. A rokonai azt fedezték föl benne (én persze nem), hogy rohama óta különös kedve támadt a házasodásra, s e másfél év folyamán állítólag többször volt azon a ponton, hogy végrehajtja szándékát. És ezt, mint mondták, jól tudták a társaságban, s ezért egyes hölgyek különösen érdeklődtek iránta. Mivel azonban e szándék valóra váltása semmiképpen sem felelt meg a herceg környezetében élő egyes személyeknek, azért ezek minden lépésére vigyáztak.

Saját családja kicsi volt: feleségét húsz éve elvesztette, s így csak egyetlen leánya maradt, éppen az a tábornok-özvegy, akit most mindennap vártak Moszkvából; egy egész fiatal asszony, akinek jellemétől az öreg herceg kétségkívül tartott. Annál nagyobb számú volt azonban elhunyt feleségének rokonsága, ahol az egész pereputty valósággal koldus volt. S ezeken a rokonokon kívül még számtalan gyámfia és gyámleánya volt, akik már mind sok jót tapasztaltak részéről, és most még erősen számítottak arra, hogy a herceg meg fog emlékezni róluk végrendeletében egy summácskával, s ezért a tábornoknénak hűségesen segítettek az öreg úrra vigyázni. Különben ifjúkora óta volt egy különös szokása s nem tudom, nevetségesnek nevezzem-e vagy nem: szenvedélye volt szegény lányokat férjhez adni. Már több mint huszonöt éve adogatta őket férjhez, - távoli rokonai, felesége unokatestvéreinek mostohalányai, vagy akár csak keresztlányai voltak-e, mindegy volt neki. Még a portása leányát is férjhez adta. A leányokat kislány korukban vette házába, nevelőnők és francia kisasszonyok segítségével kinevelte, azután betette valamelyik legjobb intézetbe, végül férjhez adta őket és még hozományt is adott nekik. S ezek azután mind ott tolongtak körülötte. A gyámleányok a házasságban aztán szintén szültek leányokat és ezek ismét azzal az igénnyel léptek föl, hogy a herceg őket is nevelje ki és adja férjhez; mindenütt ő volt a keresztapa és ezek mind megjelentek a neve napján, hogy üdvözöljék, és mindez rendkívül tetszett neki.

Midőn állásomat elfoglaltam nála, mindjárt észrevettem, hogy az öreg úrban egy kínos meggyőződés fészkelt - lehetetlen volt ezt észre nem venni - az a meggyőződés, hogy most mindenki másként viselkedik vele szemben, mint azelőtt, azaz, amikor még egészséges volt. Ez az érzése a legvidámabb társaságban sem hagyta el. Gyanakodó lett s mindenkinek a szemében kezdett észrevenni valamit. Az a gondolat, hogy mindenki zavarodottnak tartja, szemmelláthatóan gyötörte, olykor még rajtam is bizalmatlanul nézett végig. És ha valakiről megtudta volna, hogy lelkiállapotára vonatkozólag ezt a hírt terjeszti, vagy megerősíti, - azt hiszem, minden jólelkűsége ellenére is képes lett volna az illetőt haláláig a legnagyobb ellenségének tartani. Ezt a körülményt kérem megjegyezni. Ez a megfigyelésem volt az oka a legelső naptól kezdve, hogy nem gorombáskodtam vele; sőt inkább még örültem, ha sikerült földerítenem, vagy elszórakoztatnom. Nem hiszem, hogy ez a vallomás árnyat vethetne méltóságomra.

Vagyonát legnagyobb részben részvényekbe fektette. Részvényese lett, és pedig már betegsége után, egy nagy részvénytársaságnak, amely egyébként a legbiztosabbak közé tartozott. A vállalatot egészen a többiek vezették, de ő is mindenütt ott akart lenni; érdeklődött minden határozat iránt, eljárt a részvényesek gyűléseire, beválasztották az igazgatóságba, jelen volt a tanácskozásokon, hosszú beszédeket tartott, cáfolt, buzdított, fölrázta az embereket, s mindezt látható gyönyörrel tette. Beszédeket tartani nagyon szeretett: ilyenkor megmutathatta mindenkinek elméje józanságát. S egyáltalában egyenesen lelki szükségletévé vált, hogy egész jelentéktelen magánbeszélgetésekbe belehozza a legmélyebb dolgokat, néha egy-egy elmés mondást, s ezt a szükségletet végül is nagyon megérthetőnek tartottam.

Házának első emeletén házi irodaféle volt berendezve, ahol egy hivatalnok a könyveket vezette, minden írásbeli teendőit elintézett, s ezenkívül az egész házat rendben tartotta. Ez a hivatalnok, aki ezenkívül még az államnál is szolgált, tökéletesen elég lett volna az elvégzendő munkához; de a herceg külön kívánsága folytán még engem is odavettek, hogy legyen segítsége a hivatalnoknak, ám már a legelső nap át kellett költöznöm a herceg dolgozószobájába és gyakran még a látszat kedvéért sem volt munka előttem; sem könyv, sem papír.

Úgy írok most, mint aki már réges-régen fölébredt mámorából, sok tekintetben majdnem mint egészen tárgyilagos megfigyelő; de hogy írjam le most kínomat, a szóbanforgó napok nyugtalan kínját, mely akkor tanyát ütött szívemben (most éppen ismét elevenen előttem áll s úgy érzem, mint akkor!) s hogy írjam le fölindulásomat, amely olyan zavart, szenvedélyesen feszült állapottá lett, hogy éjszaka nem tudtam többé aludni a türelmetlenségtől, várakozástól s aggódó találgatástól, mellyel teleraktam magamat.

II.

Pénzt kérni - mindig igen ellenszenves dolog, még ha fizetésről van is szó, különösen, ha lelkiismereted valamelyik legtitkosabb redőjében érzed, hogy nem szolgáltad meg egészen. Azonban előző este hallottam, amint anyám és nővérem sugdosódtak (hogy Verszilov meg ne hallja, mert nem akarták megszomorítani), és elhatározták, hogy zálogba tesznek egy szentképet, mely anyámnak valami okból különösen drága holmija volt, ötven rubelt kaptam egy hónapra, azonban sejtelmem se volt róla, hogy fogom megkapni; amikor megfogadtak, erről még csak egy szót sem szóltak. Körülbelül három nappal ezelőtt lenn a hivatalnokot munka mellett találtam s tudakozódtam nála, ki fizeti itt ki a járandóságokat. De ő erre csak a csodálkozó ember mosolygásával nézett végig rajtam (nem mondhatnám, hogy szeretett volna) s azt kérdezte:

- Hát ön kap fizetést?

Azt gondoltam, hogy feleletem után hozzáteszi:

- Hát aztán miért?

De szárazon csak azt felelte, nem tudja, s újból tisztán vonalozott főkönyve fölé hajolt, melybe számokat írt különféle papírokról.

Egyébként azonban nem volt titok előtte, hogy mégis csináltam valamit. Két héttel azelőtt négy napig ültem egy munka mellett, amit éppen ő adott ki nekem: egy tervezetet kellett leírni, mint mondta, de kiderült, hogy csaknem mindent újból kellett fogalmaznom. A hercegnek egy csomó „gondolatiéról volt szó, amelyeket rövidesen elő akart terjeszteni a részvényesek bizottságában. Ezt az anyagot összefüggő egésszé kellett szerkeszteni s a stíluson kellett itt-ott simítást végezni. Ezután a herceggel együtt még egy egész napig ültünk a kézirat mellett s ő rendkívül élénken vitázott velem, ha véleményeink különböztek, de ennek ellenére is úgy látszott, hogy munkám teljes megelégedésére sikerült. Csak azt nem tudom, hogy valóban benyújtotta-e az iratot, vagy sem. Két vagy három üzleti levélről, melyeket kérésére írtam, beszélni sem akarok tovább.

Volt azonban még egy kevésbé általános ok is, amely miatt kínos volt a fizetésemet kérni: ugyanis már elhatároztam, hogy otthagyom az állást, mivel sejtettem, hogy úgyis és pedig a legrövidebb időn belül távoznom kell, kényszerítő okok következtében. Midőn azon a bizonyos reggelen fölkeltem és padlásszobácskámban felöltözködtem, éreztem, hogy elkezdett a szívem dobogni, és ugyanez a fölindulás vett rajtam erőt, bár alapjában véve köptem mindenre, midőn a herceg házába léptem. Ezen a reggelen kellett megérkeznie végre annak az asszonynak, akinek megjelenésétől minden talány megoldását vártam, megoldását mindannak, ami gyötört. És ez az asszony - a herceg lánya volt, a fiatalon özvegységre jutott Achmakov tábornokné (már beszéltem róla), aki Verszilovra engesztelhetetlenül haragudott. Végre hát ideírtam ezt a nevet! Őt magát persze akkor még nem láttam, s egyáltalában nem is tudtam elképzelni, hogy fogok vele beszélni és hogy lesz-e erre egyáltalán alkalom. De mégis az az érzésem volt (s talán meg is volt minden okom rá), hogy az ő megérkeztével el fog oszolni minden homály, amely Verszilovot még mindig eltakarta szemem elől. Nem tudtam uralkodni magamon, nem voltam nyugodt; borzasztóan bosszantott, hogy már az első lépésnél olyan bátortalannak és gyámoltalannak éreztem magam; feszült kíváncsiság töltött el és ellenszenvet éreztem - mindezt együtt. Így egyszerre három különböző érzésem volt. Oh, ezt az egész napot jól emlékezetembe véstem!

A herceg ezalatt még semmit sem sejtett lánya közeli visszatéréséről és leghamarabb egy hét múlva várta. Nekem azonban az előző este véletlenül tudomásomra jutott a titok: Pavlovna Tatjana levelet kapott a tábornoknétól és suttogó hangon közölte anyámmal ezt a hírt. Igaz, hogy egész halkan suttogtak s Pavlovna Tatjana ezenkívül még meglehetős közvetett módon fejezte ki magát, de én hamarosan kitaláltam, miről van szó. Beszélgetésüket persze nem szándékosan hallgattam ki; egyszerűen csak figyelmesebben kellett odahallgatnom, midőn láttam, hogy anyám e visszatérés hírének hallatára megijedt és nagy izgalom vett rajta erőt. Verszilov éppen nem volt otthon.

Az öreg hercegnek nem akartam szólni; mert - lehetetlen volt észre nem venni - félt leánya hazaérkezésétől. Igen, néhány nappal azelőtt beszélgetés közben még azt is hangoztatta, - persze csak egész távolról és kissé csüggetegen -, hogy fél miattam, ha leánya visszatér, azaz fél abban az értelemben, hogy családi jelenetek lesznek miattam. Egyébként azonban meg kell itt jegyeznem, hogy a herceg mindezek dacára meg tudta őrizni családfői méltóságát és akaratát érvényesítette, így elsősorban a pénzek fölött való rendelkezést illetőleg. Eleinte azt hittem, hogy olyan, mint valami vénasszony; de később oda kellett módosítanom fölfogásomat, hogy ha olyan is, maradt benne bizonyos önfejűség, ha az ember ezt nem akarta igazi férfiasságnak tartani. Voltak pillanatok, amelyekben az ő látszólag aggodalmaskodó és engedékeny jellemével semmit sem lehetett kezdeni. Később Verszilov behatóbban megmagyarázta nekem a herceg jellemét. Éppen most jutott eszembe egy tény, amely méltó a megemlítésre: a herceg és én még sohasem beszéltünk a tábornoknéról és az volt a látszat, mintha mindketten elkerültük volna; én szándékosan elkerültem, ő viszont azt kerülte, hogy Verszilovról kelljen beszélnie. Már ekkor kitaláltam, hogy nem adna választ, ha egyenesen hozzá fordulnék egyik vagy másik csiklandós kérdéssel, amelyek engem annyira érdekeltek. Ha mármost valaki tudni szeretné, miről beszélgettünk egy egész hónapig, akkor azt mondhatom: minden elképzelhető dologról, legtöbbször azonban kissé különös témákról.

Tetszett nekem az a nyíltszívűség, amellyel hozzám beszélt. Gyakran egész elcsodálkozva szemléltem s ezt kérdeztem magamban: „Igen, de hogyan lett hát titkos tanácsos? Hiszen nagyszerűen beillenék a mi gimnáziumunkba, de legföljebb a negyedik osztályba és ott mesés osztálytárs volna. „Az arcán is elég sokszor csodálkoztam: ez az arc látszólag teljesen komoly embert mutatott (még csinosnak is lehetett mondani), keskeny volt és sovány; ősz haja tömött és kissé hullámos, tekintete nyílt volt; termete is sovány és jónövésű. Volt azonban ennek az arcnak bizonyos kellemetlen, sőt gyakran illetlen tulajdonsága: túlságos komolysága hirtelen átváltozott oly túlságos derűvé, hogy aki ezt a változást először látta, meglepetésében egész meghökkenve bámult rá. Egyszer elmondtam Verszilovnak ezt a megfigyelésemet és úgy vettem észre, hogy érdeklődve hallgatott. Azt hiszem, nem várta tőlem, hogy képes vagyok ilyen megfigyelésekre. Feleletül könnyedén csak annyit jegyzett meg, hogy ez a jelenség a hercegnél csak a betegség után lépett föl, tulajdonképpen csak a legutóbbi időben.

Beszélgetéseink főleg két elvont kérdés körül forogtak: Isten és léte - azaz van-e, vagy nincs Isten -, azután a nők körül. A herceg nagyon vallásos és érzelmes volt. Dolgozószobájában egy óriási szentkép függött, mely előtt örökmécs égett. Néha azóta bán előfordult, hogy hirtelen engedett a kísértésnek és kételkedve Isten létében, csodálatos dolgokat beszélt, amivel engem ellentmondásra ingerelt. Ez a kérdés meglehetős közömbös volt előttem, de azért mégis mindig tűzbe jöttünk mellette éspedig igazán őszintén. Általában azt mondhatom, hogy még ma is örömmel gondolok vissza azokra a beszélgetésekre.

Legszívesebben azonban a nőkről beszélt. Bosszúságára ezen a téren nem lehettem kellemes társalgó, mivel ki nem állhattam ezt a kérdést. Ez gyakran szinte egészen elszomorította.

Ezen a reggelen is, alig, hogy beléptem, ismét a nőkről kezdett beszélni. Ritka jó kedvében volt, amin egy kissé csodálkoztam, mert előző este a legszomorúbb hangulatban hagytam el. Azonban a pénzkérdést még ma délelőtt föltétlenül el kellett intéznem, föltétlenül, még mielőtt egy bizonyos személy megérkezett volna. Számítottam rá, hogy föltétlenül meg fognak zavarni (szívem nem hiába dobogott már reggel óta!) és azután talán sohasem tudnám rászánni magamat, hogy a pénzkérdésre térjek. Midőn tehát a herceg más dolgokról kezdett beszélni s én a magam ügyével nem tudtam előrukkolni, akkor persze bosszankodtam ostobaságom fölött és ennek következménye az volt, hogy egyik nagyon is bizalmaskodó tréfás kérdésére kifejtettem előtte a nőkről való véleményemet - egyszerre és meglehetősen indulatosan. De haragos nekilendülésemmel csak azt értem el, hogy mulatott rajtam s még nagyobb élvezettel folytatta elmélkedését.

III.

- Nem szeretem a nőket, mert durvák, mert ügyetlennek, mert önállótlanok, mert illetlen ruhát viselnek! - fejeztem be hosszú tirádámat nem éppen logikusan.

- Galambocskám! Irgalom! - szakította félbe szavaimat, kimondhatatlanul fölvidulva, ami engem még inkább fölbosszantott.

Csak kis dolgokban szoktam engedékeny lenni, fontos kérdésekben azonban sohasem engedek. Kis dolgokban, vagy ha például valami társadalmi követelményről van szó, Isten tudja, mi mindent csinálhatnak velem - s ezt a tulajdonságomat örökké átkozni fogom. Néha puszta jólelkűségből, mely szinte bűzlik, kész vagyok akármelyik utamba akadó ficsúrral egy véleményen lenni csak azért, mert lekötelez az udvariasságával, vagy vitába bocsátkozom egy tökfejűvel, ami még kevésbé megbocsátható. De ez csak onnan van, hogy nincs bennem kitartás és zughelyen nőttem föl s azután minden esetben bőségesen bosszankodom magamra, de másnap megismétlődik ugyanaz a történet. És ez az oka annak is, miért tartottak néha tizenhatéves ifjúnak. De ahelyett, hogy kitartásra és jobb érintkezési formákra nevelném magamat, még most is jobb szeretek visszahúzódni a magam odújába s még hozzá a legembergyűlölőbb módon. „No jó, hát ügyetlen vagyok! Megyek s - béke veletek!” - azaz semmi közöm hozzátok. Ezt most egész komolyan mondom egyszer s mindenkorra. Ezt különben most nem a herceg és köztem lejátszódó eset s nem is a szóbanforgó beszélgetés alkalmából írom ide.

- Nem azért beszélek, hogy önt mulattassam! - szóltam csaknem kiabáló hangon. - Csak a meggyőződésemet nyilvánítottam.

- De hát mennyiben durvák a nők s miért vannak illetlenül öltözve? Ez újság nekem!

- Durvák! Menjen el a színházba, menjen ki a korzóra s nézze meg egyszer őket: minden férfi tudja, merre van jobb és bal s ha találkoznak, elmennek egymás mellett, ő jobbra tér, én balra térek... a nő ellenben, azaz a dáma - a dámákról beszélek - nyílegyenesen nekimegy az embernek, anélkül, hogy észrevenné; mintha a férfinak feltétlenül kötelessége volna oldalt húzódnia és neki szabad utat nyitni. Szívesen kész vagyok neki utat nyitni, mint gyengébb teremtménynek, de miért tesz úgy, mintha ez az ő kiváltsága volna, miért van oly szilárdul meggyőződve, hogy nekem meg kell azt tennem, - ez sért engem! Mindig nagyot köptem, ha ilyennel találkoztam. És még ők kiabálnak, hogy meg vannak alázva és egyenjogúsítást követelnek! Hát hol van itt egyenjogúsítás, ha lába alá tipor vagy port szór a számba!

- Port!

- Igen! Mert illetlenül vannak öltözve; ez legföljebb csak züllött embernek nem tűnik föl. A törvényszéki tárgyalásokon bezárják az ajtókat, ha illetlen dolgokról van szó. Miért engedik meg az ilyesmit az utcán, ahol még több ember van? Egész nyilvánosan frou-frout raknak föl, hogy béllé femme-ek lehessenek, - igen, nyilvánosan! Lehetetlen észre nem vennem s egy ifjú éppúgy észre fogja venni, úgyszintén egy gyermek, egy alig ébredező fiú is! Ez egyszerűen gyalázat! Minden vén kéjenc örömét találhatja ebben s kilógó nyelvvel rohanhat utána; van azonban tiszta ifjúság, amelyet kímélni kell... Nem marad hát más hátra, mint nagyot köpni. Ott megy a körúton s két méter hosszú uszályával fölkavarja előttem a port! Köszönöm szépen, ha utána kell mennem! Tehát vagy előzd meg, vagy húzódj félre, mert különben öt font port söpör füledbe, szádba, orrodba. És hozzá még selymet húzgál három versztnyire maga után az utca kövein csak azért, mert divat, míg férje, mint hivatalnok a hivatala után nem kap többet évi ötszáz rubelnél. Látja, ide megy a fizetés. Mindig nagyot köptem, ha ilyennel találkoztam, egész nyilvánosan köptem és káromkodtam.

Bár e beszélgetést most kissé humorosan és akkori természetem jellemzésével adom vissza, de ma is ugyanezen a véleményen vagyok.

- És még mindig simán ment a dolog? - kérdezte kíváncsian a herceg.

- Egyszerűen köpök egyet és tovább megyek. A nő persze hallja ezt, de egy arcvonása sem rándul meg s méltóságteljesen tovább vitorlázik, anélkül, hogy csak felém fordulna is. Csak egyetlenegyszer feleltek vissza a körúton, két nő, mind a kettő méteres farkkal. Leszóltam őket, de persze nem durva szókkal, csak úgy... csak éppen hallhatóan megjegyeztem, hogy szemtelenség ilyen farkkal járni.

- Igazán így fejezted ki magad?

- Persze. Először is lábbal tipornak minden társadalmi formát és másodszor - fölkavarják a port, a körút pedig nemcsak az övék, hanem mindenkié: ott járok én, egy másik, harmadik, negyedik. Fedor, Iván, akárki. S ezt is megmondtam. Egyáltalában... nem szeretem a nők járásmódját, különösen hátulról nézve nem. Ezt is mondtam, de csak képletesen.

- Barátom, egyszer még komoly históriába gabalyodhatsz, ha ilyen bolondul csinálod tovább. Gondold meg, a békebíró elé hurcolhattak volna.

- Egyáltalán nem hurcolhattak volna! Mit csináltam nekik? Mellettük megy valaki s beszél magában. Minden embernek joga van, hogy a levegőbe kibeszélje meggyőződését. Egész elvontan beszéltem, egyáltalán nem is fordultam feléjük, ők kezdték el és még durvábban gyalázkodtak, mint én: hogy tejfölösszájú vagyok, nem kéne enni kapnom, hogy nihilista vagyok s hogy át fognak adni egy rendőrnek és hogy csak azért megyek utánuk, mert egyedül vannak és védtelen, gyenge nők, ellenben, ha férfikísérettel volnának, pisszenés nélkül kereket oldanék. Erre hidegvérrel azt tanácsoltam nekik, legyenek szívesek békét hagyni, én átmegyek a másik oldalra; de hogy bebizonyítsam nekik, hogy férjeiktől nem félek és hogy kész vagyok a kihívás elfogadására is, húsz lépéssel mögöttük hazáig kísérem őket és meg fogok állni, hogy megvárjam férjeiket. És meg is tettem.

- Igazán?

- Ez persze ostobaság volt, de ingerült voltam. Így aztán magukkal hurcoltak a forró napsütésben jó három versztnyire a legszélső külvárosba, bementek egy emeletes faházba, mely egyébként, meg kell vallanom, egész tisztességesen nézett ki: az ablakon keresztül odabent sok virágot, két kanárit, három ölebet - azt hiszem, tacskókat - s a falakon berámázott acélmetszeteket láttam. Jó félóráig az utca közepén álltam a ház előtt. Háromszor lestek ki titokban az ablakfüggönyökön keresztül, hogy megnézzenek, azután minden függönyt leengedtek. Végre egy idősebb hivatalnok lépett ki a ház kapuján. Külsejéről ítélve, úgy látszik, aludt és a nők költötték föl. Nem éppen hálókabátban jelent meg, de azért nagyon háziasam A bejáratnál megállt, a hátán összefonta a kezeit és elkezdett engem nézni, én meg őt. Olykor elfordította rólam tekintetét, de aztán újból rám nézett. Aztán hirtelen mosolyogni kezdett rám. Ekkor megfordultam és elmentem.

- Barátom, ez igazi schilleri jelenet! Mindig csodálkoztam ezen; pirospozsgás ifjú vagy, majd kicsattansz az egészségtől és ilyen, azt kell mondanom, ellenszenvet érzel a nők iránt. Hogy lehetséges az, hogy a te korodban a nő nem gyakorolja rád azt a bizonyos hatást? Mon cher, nekem, amikor tizenegyéves voltam, már azt mondta a nevelőm, hogy túlságos érdeklődéssel szemlélem a nyári kert meztelen szobrait.

- Ön persze rettenetesen szeretné, ha elmennék valamelyik itteni Jozefinához s aztán elmondanám önnek! De csalódik bennem.

Már tizenhároméves koromban láttam meztelen nőt; azóta utálom őket.

- Komolyan? De, cher enfant, a szép, üde nő olyan szagú, mint az alma és mi utálatos lehet benne?

- Első nyomorult szállásomon, Touchardnál, még mielőtt gimnáziumba jártam volna, volt egy lakótársam, Lambert nevű. Szinte mindennap megvert, mert három évvel idősebb volt nálam, én meg kiszolgáltam és én szoktam lehúzni a csizmáját. Midőn megkonfirmálták, eljött hozzá Rigaud abbé, hogy szerencsét kívánjon neki első úrvacsorája alkalmából és mindketten könnyezve borultak egymás nyakába, Rigaud abbé pedig görcsösen kebléhez szorította őt, különféle mozdulatok kíséretében. Én is sírtam és nagyon irigyeltem őket. Mikor az apja meghalt, elment tőlünk s azután két éven át nem láttam; egyszer két év múlva találkoztam vele az utcán. Azt mondta, eljön hozzám. Akkor már gimnáziumba jártam és Szemjonovics Nikolajnál laktam. Tényleg el is jött másnap reggel, fölmutatott előttem ötszáz rubelt, s azt mondta, menjek vele. Bár két évvel ezelőtt megvert, mégis mindig rám szorult, éspedig nemcsak azért, hogy a csizmáját lehúzzam, hanem hogy kiönthesse előttem a szívét. A pénzről azt mondta, hogy aznap reggel anyja ládájából csórta ki, szerzett egy hozzávaló kulcsot, mert törvény szerint apja minden pénze őt illeti és hogy anyja meg ne próbálja megtagadni tőle; tegnap fölkereste Rigaud abbé, hogy jóra intse; belépett, megállt előtte, sírni kezdett, szörnyülködésében kezeit tördelte s égre emelte, - „én pedig előhúztam egy kést és azt mondtam, hogy leszúrom” (így mondta: leszúrom). Elhajtottunk a Kuzneckijre. Útközben közölte velem, hogy anyjának viszonya van Rigaud abbéval, észrevette, de köp rá, továbbá, hogy mindaz, amit az úrvacsoráról mondanak, ostobaság. Még sok egyebet beszélt, én azonban féltem. A Kuzneckij téren vett egy kétcsövű puskát, egy vadásztáskát, kész töltényeket, egy lovaglóostort s azután egy font édességet. Azután tovább hajtattunk, hogy lövöldözzünk a városon kívül. Útközben találkoztunk egy madárkereskedővel, aki kalitkában kanárimadarakat árult. Ettől Lambert megvett egy kanárit. A ligetben aztán szabadon bocsátotta a madarat, minthogy a kanári a kalitka rabsága után nem tud messze repülni, és azután rálőtt, de nem találta el. Először lőtt életében, de puskát már réges-régen akart venni, már akkor is, mikor Touchardnál lakott, s gyakran álmodoztunk puskáról. Most szinte magánkívül volt az izgalomtól. Haja szurokfekete volt, arca fehér és rózsaszín, mint valami álarc, orra hosszú és hajlott, mint a franciáké, fogai fehérek és szemei feketék voltak. A kanárit spárgával odakötötte egy gallyhoz, azután három centiméter távolságból rálőtt egyszerre mind a két csőből, s a kanári száz foszlányra szakadt szét. Ezután visszatértünk a városba, behajtottunk egy szállodába, szobát kértünk és elkezdtünk enni és pezsgőzni. Egy hölgy lépett be... Még emlékszem, hogy igen elbámultam elegáns zöld ruháján. Ekkor láttam azt... amiről beszéltem... Azután, hogy ismét a pezsgőhöz fogtunk, Lambert szidni és gyalázni kezdte a nőt. Ez egész meztelenül ült ott; Lambert elvette a ruháit, s mikor ez is szitkozódni kezdett és visszakérte a ruháját, akkor barátom minden erejéből végigvágott korbácsával meztelen vállán. Fölugrottam, hajánál fogva megragadtam barátomat, oly ügyesen, hogy egyszerre a földön feküdt. Ő meg fölkapott egy villát s a combomba szúrt vele. Ekkor a kiabálásra emberek rohantak a szobába, s nekem sikerült elillannom. Azóta utálok meztelen nőre gondolni. Pedig szép nő volt, higgye el...

Elbeszélésem közben a herceg arca mosolygósról lassanként átváltozott nagyon szomorúra.

- Mon pauvre enfant! Mindig meg voltam győződve arról, hogy ifjúságodban nagyon sok boldogtalan napot láttál.

- Óh, kérem, ne nyugtalankodjék miatta.

- Te egyedül voltál, ezt magad mondtad... csak ez a Lambert volt veled; olyan élénken tudtad lefesteni: a kanári, konfirmáció, utána könnyes ölelkezés, azután, alig telik el egy év s azt beszéli, hogy anyjának az abbéval... Oh, mon cher, a gyerekkérdés egyenesen szörnyűséges a mi korunkban! Amíg az élet első éveiben szőke, göndör fejükkel ott tipegnek az ember lába körül, és ártatlan nevetésükkel, ragyogó szemükkel olyan ártatlanul néznek ránk - olyanok, mint az Isten angyalkái, mint édes kis madarak, de azután... azután gyakran jobb volna, ha egyáltalán föl se nőnének.

- Mennyire elérzékenyült, herceg! Majdnem azt híhetné az ember, hogy még kis gyermekei vannak. De önnek már nincsenek gyermekei és nem is lesznek.

- Tiens! - Egy szempillantás alatt egész arca megváltozott. - Éppen most mondta Petrovna Alexandra, - három napja, hehehe!

- Sziniczkaja Petrovna Alexandra - nemrégiben még itt láthattad - képzeld csak, igen, három nappal ezelőtt arra a tréfás megjegyzésemre, hogy ha most megnősülnék, legalább abban a tekintetben nyugodt lehetnék, hogy nem kellene többé gyermekáldástól tartanom, hirtelen azt mondja nekem, éspedig még micsoda kárörömmel: „Ellenkezőleg, éppen önnek lesznek gyermekei; éppen az olyanoknak, mint ön, lesznek föltétlenül gyermekei! Sőt mindjárt az első évben, meg fogja látni! Hehehe... és mindnyájan azt képzelték, hogy hirtelenében megházasodom. De ha gúnyból mondták is, el kell ismerned, hogy szellemes volt.

- Szellemes, és - sértő.

- No hát, cher enfant, nem mindenki sérthet meg bennünket. Én az emberekben a szellemességet tartom a legtöbbre. Sajnos, azonban úgy látom, hogy manapság az is mindinkább kivész. Amit pedig olyasvalaki, mint Petrovna Alexandra mond - számít az?

- Hogy is mondta? - Kaptam gyorsan a gondolaton - nem mindenki sérthet meg... így-így! Nem mindenki méltó rá, hogy annyira becsüljük - kitűnő elv! S én különösen hasznát vehetem! Ezt megjegyzem magamnak. Herceg, ön néha kiváló dolgokat mond!

Arca mindjárt földerült.

- N’est-ce pas? Cher enfant, az igazi szellemesség mindinkább tűnőben van. Eh, mais... C’est moi qui connait les femmes! Hidd el, a nők élete, akármit is beszéljenek, nem egyéb, mint örök keresés, hogy kinek rendeljék alá magukat, tehát mintegy vágyódás a meghódolás után. És ez - ezt jegyezd meg - minden nőre érvényes, kivétel nélkül.

- Ebben igaza van, ezt kiválóan mondta, kitűnően! - kiáltottam lelkesedéssel. Máskor tüstént filozófiai fejtegetésekbe merültünk volna e tárgy fölött, s legalább egy óráig beszélgettünk volna róla; de hirtelen az az érzésem támadt, mintha valaki megharapott volna s fülem hegyéig elpirultam: az ötlött eszembe, hogy most, amikor a herceg elmésségét megdicsértem, talán a pénz miatt akartam jó hangulatba hozni, vagy legalább, hogy ő okvetlen azt fogja gondolni, ha most kérem tőle a pénzt. Ezt most nem ok nélkül említem meg itt.

- Herceg, nagyon kérem, szíveskedjék azt az ötven rubelt, amely öntől erre a hónapra nekem jár, kifizetni - tálaltam ki egyszerre, a gorombaságig ingerült hangon.

Emlékszem (e délelőttnek a legkisebb részleteire is jól emlékszem), hogy ekkor egy olyan jelenet játszódott le, amely a maga reális igazságában visszataszító volt. Először egyáltalában nem értett meg, sokáig nézett rám és nem tudta, miféle pénzről beszélek. Természetesen álmában sem gondolta volna, hogy havi fizetésre igényt tartok, és - miért isi Azután persze, amikor végre rájött, hogy miről van szó, mindjárt fogadkozni kezdett, hogy megbocsáthatatlanul egészen megfeledkezett a dologról, és rögtön elővette pénztárcáját. Annyira sietett, hogy zavarában még a kellő rekeszt sem találta, sőt el is pirult. Ekkor fölálltam és keményen azt mondtam, nem fogadhatom el a pénzt, nyilván tévedésből beszéltek nekem fizetésről, vagy talán azért, hogy ne vonakodjam az ajánlatba belemenni; de most belátom, hogy egyáltalában semmi ok sincs arra, hogy nekem honoráriumot adjanak, mert minden honorárium szolgálatot tételez föl, ilyesmiről pedig itt szó sem lehet. A herceg megijedt és fogadkozni kezdett, hogy én neki végtelen sok szolgálatot tettem, és hogy azután még sokkal nagyobbakat tehetek, ötven rubel ellenben olyan jelentéktelen összeg, hogy még pótlékot is ad hozzá, sőt ez egyenesen kötelessége is, mivel Pavlovna Tatjánával így állapodtak meg, de ő megbocsáthatatlan módon elfelejtette, hogy most egy hónap letelt. Vérem arcomba szökött s minden kerülgetés nélkül megmagyaráztam neki, hogy becsületem tiltakozik az ellen, hogy illetlen társalgásért fizetést vegyek föl, nem azért fogadtak, hogy szórakoztassam, hanem hogy dolgozzam, de ha itt nincs dolog, akkor nekem távoznom kell stb.

Nem tartottam lehetségesnek, hogy ember úgy meg tudjon ijedni, mint ahogy a herceg megijedt a szavaimra. A dolog végül is azzal fejeződött be, hogy abbahagytam az ellentmondásokat és elfogadtam a rám erőszakolt ötven rubelt. Még ma is pirulva gondolok rá, hogy tényleg elfogadtam! Hiszen a világon minden aljassággal szokott ugyan végződni, de ebben a dologban a legközönségesebb az volt, hogy a hercegnek valóban majdnem sikerült bebizonyítania, hogy én kétségkívül megszolgáltam érte, én pedig elég ostoba voltam, hogy elhiggyem, amellett persze teljességgel lehetetlen volt el nem fogadnom a pénzt.

- Cher, cher enfant - kiáltott fel, megölelve és megcsókolva engem (meg kell vallanom, hogy tudj’ az ördög miért, magam is közel voltam a síráshoz, bár egy pillanat alatt ismét összeszedtem magamat és még most is, amikor leírom, érzem, hogy a vér ismét arcomba szökik) -, kedves barátom, te most oly közel állsz hozzám, oly közel, mint valami rokon, ebben a hónapban valósággal egy darabjává lettél szívemnek! A „társaság”-ban csak „társaság” van és semmi több. A leányom, Nikolajevna Katerina elragadó asszony és én büszke vagyok rá, de, tudod kedvesem, sokszor, igen-igen sokszor megbántott... No és ezek a leánykák (elles sont charmantes) és a mamáik, akik nevem napján meglátogatnak - mindig csak a maguk hímzéseit hozzák, de maguk semmit sem tudnak mondani. Már hatvan díványpárnát kaptam tőlük ilyen vászonhímzéssel, csupa kutya meg szarvas. Nagyon szeretem őket, de irántad olyanféle vonzalmat érzek, mint valami rokon iránt - nem mintha fiam, hanem inkább mintha testvérem volnál és a legjobban akkor szeretlek, amikor véleményt nyilvánítasz, mert literátor vagy, sokat olvasta! és tudsz lelkesedni...

- Én semmit sem olvastam és egyáltalán nem vagyok literátor. Csak azt olvastam, ami véletlenül a kezembe került, az utóbbi két évben azonban szinte semmit sem olvastam és többé egyáltalán nem is fogok olvasni.

- Miért?

- Más céljaim vannak.

- Cher... Kár volna, ha életed végén neked is azt kellene mondanod magadnak, amit énnekem: Je sais tout, mais je ne sais rien de bon. Igazán nem tudom, mi célból éltem a világon! De... irántad olyan hálás vagyok... és már akartam is...

Hirtelen abbahagyta, elbágyadt és mélázásba merült. Minden megrázkódás után, ami minden pillanatban könnyen megtörtént vele, Isten tudja miért, rendszerint olyan volt, mintha egy időre elvesztette volna értelmi képességeit. Ez az állapot különben sohasem tartott sokáig, úgyhogy végül sem okozott súlyosabb bajokat.

Egy percig így ültünk szemben egymással. Alsó ajka, mely nagyon duzzadt volt, petyhüdten fityegett... Legjobban azon csodálkoztam, hogy olyan hirtelen a leányairól kezdett beszélni s hozzá olyan nyíltan. Ezt természetesen pillanatnyi megzavarodásának tulajdonítottam.

- Cher enfant, ugye, nem veszed rossznéven, hogy tegezlek? - szólalt meg hirtelen.

- Legkevésbé sem. Igen őszintén szólva, eleinte bizony kissé sértve éreztem magam és vissza akartam tegezni önt, azonban kellő időben beláttam, hogy ostobaság volna, mert ön engem nem azért tegez, hogy engem megalázzon, ugyebár?

Már nem hallotta, mit mondok s úgy látszott, hogy saját kérdését is elfelejtette.

- Nos és mit csinál atyád? - kérdezte hirtelen, révedezőn tekintve rám.

Egész testemben összerezzentem. Atyámnak nevezte Verszilovot, amit eddig sohasem engedett meg magának velem szemben és aztán: hogy egyáltalában Verszilovra terelte a beszélgetést!

- Nincs pénze és rosszkedvű - feleltem röviden, de belülről égtem a kíváncsiságtól.

- Hm, igen, ami a pénzt illeti! Ma dől el a perük a kerületi bíróság előtt; most várom Szerjozsa herceget; ki tudja, milyen hírt hoz. Megígérte, hogy tüstént hozzám jön. Ettől függ sorsuk; valami hatvan-nyolcvanezer rubelről van szó. Én, természetesen Petrovics Andrejnek (azaz Verszilovnak) eleitől fogva a legjobbat kívántam és azt hiszem, hogy a vagyont neki ítélik oda s a hercegek üres kézzel távoznak. Törvény, törvény.

- Ma, a törvényszéken? - kiáltottam rendkívül meglepődve.

Az a gondolat, hogy Verszilov ezt sem közölte velem, nem tartotta közlésre méltónak, rendkívül nagy hatással volt rám. - Talán akkor az anyámnak sem mondta, talán egyáltalán senkinek - ötlött eszembe hirtelen - íme, micsoda jellem!

- Hát Szokolszkij Szergej herceg Péterváron van? - kapott meg hirtelen egy másik gondolat.

- Tegnap óta. Egyenesen Berlinből érkezett, tisztán a tárgyalás kedvéért.

Ez szintén rendkívül fontos hír volt számomra. Az az ember is eljön ma ide, aki megpofozta őt!

- Na és mit csinál különben? - folytatta a herceg mosolyogva, miközben arca hirtelen megváltozott. - Hirdeti Istent, mint azelőtt és... na, és jár a leányok után, akik még nem anyányiak? Hehe... eszembe jut egy mulatságos kis história, egy... hehe...

- Ki hirdeti... mit? mikor?

- Petrovics Andrej! Hiszed-e, akkoriban annyira nekünk esett, hogy nem volt nyugtunk miatta: azt teszitek, amire gondoltok? Azaz, valami effélét. Meg akart bennünket félemlíteni, meg akart téríteni. „Ha vallásos vagy, miért nem mégy szerzetesnek?” Csaknem ezt kívánta. Mais quelle idée! Még ha alapjában véve helyes is, akkor is kérdés, nem megy-e túlzásba ez a kívánság? Főleg engem szeretett az utolsó ítélettel ijesztgetni, különösen engem.

- Effélét nem tapasztaltam nála, pedig már több mint egy hónapja együtt élek vele - feleltem én, legnagyobb érdeklődéssel figyelve rá. Rettenetesen bosszantott, hogy még mindig nem tért egészen magához és ilyen összefüggéstelenül motyogott.

- Most csak nem beszél róla, de hidd el, úgy van, ahogy mondom. Szellemes ember; kétségtelen, hogy a képzettsége is nagy és tudása is mély, csak kérdés, hogy a tudása valóban helyes nyomokon jár-el Mindez akkoriban volt, miután három évig külföldön tartózkodott. Megvallom, engem mélyen megrázott... s általában mindnyájunkat... Cher enfant, faime le bon Dieu... Hiszek benne, hiszek, amennyire tudok, de - de akkor igazán kijöttem a sodromból. Tegyük fel, hogy könnyelmű fogadást alkalmaztam vele szemben, de szándékosan választottam éppen ezt, mert ingerült voltam, bosszankodtam, s különben is ellenvetésem magva, lényege éppoly komoly volt, mint a világ kezdete óta. „Ha a legfőbb lény” - ez volt az én ellenvetésem -, „ha a legfőbb lény perszonálisán létezik és nem áramlott ki valaminő szellem alakjában a teremtéskor, például, mint valami folyadék, vagy valahogy efféleképp (mert ezt még nehezebb felfogni ésszel), akkor azt kérdem: hát hol van Isten tulajdonképpen?” Barátom, természetesen, c’était bete, alapjában véve azonban minden ellenvetés végül is ide lyukad ki Un domicile - ez fontos pont. Rettentően bosszankodott. Ott tért át a katolikus hitre.

- Erről szintén hallottam. Ez persze csak ostoba fecsegés.

- Fogadom neked mindenre, ami szent, hogy így van. Csak nézd meg őt figyelmesebben... Különben te mondod, hogy megváltozott., No de akkoriban, hogy üldözött és kínzott mindnyájunkat. Hiszed vagy nem, azt tartotta, hogy ő szent és teste nem fog elrothadni halála után. A csontjaiból tehát szent ereklyék lesznek! Számadást kívánt tőlünk az életünkről, esküszöm. Szent ereklyék! En voilá une autre! Nos, jó, nem szólok semmit, ha szerzetes vagy remete az illető, de egy ember, aki itt jár köztünk frakkosan... és egyebekben is ahhoz képest viselkedik... és hirtelen - szent ereklyék!... Különös kívánság egy úriembertől és őszintén szólva, nagyon is különös ízlés. Azaz, nem szólok semmit ellene; mindez természetesen hozzátartozhat a szentek történetéhez és elvégre is, mi nem fordulhat elő... S ezenfelül mindez de Vinconnu, de egy társaságban élő emberhez az ilyesmi mégsem illik. Ha például ez velem történnék, vagy mondjuk, ha ezt nekem felajánlanák, szavamra, inkább visszautasítanám. Hogyan is, ma a klubban eszem és aztán hirtelen - szent ereklye vagyok! Csak nevetségessé tenném magamat! Ezt is mind megmagyaráztam akkor neki... ő akkoriban láncokat viselt.

Haragomban arcomba szökött a vér.

- Látta saját szemével ezeket a láncokat?

- Nem láttam, de így...

- Akkor kijelentem önnek, hogy ez hazugság, közönséges rágalmazás ellenségei részéről; mert alapjában véve csak egyetlenegy ellensége van s ez nem más - mint az ön leánya!

Most a herceg arcát öntötte el a harag tüze.

- Mon cher, arra kérlek és ehhez ragaszkodom, hogy előttem a leányom nevét soha többé kapcsolatba ne hozd ezzel a gyalázatos históriával.

Felálltam. Fel volt indulva; álla remegett.

- Cette histoire infáme!... Sohase hittem neki, sohasem is hinném el, de... mindenfelől csak azt hallom: hidd el, hidd el...

Ekkor a szolga belépett a szobába és látogatókat jelentett be. Visszaültem a helyemre.

IV.

A szobába két fiatal hölgy lépett, mind a kettő kisasszony volt még: az egyik a herceg boldogult felesége unokatestvérének mostohaleánya, vagy valami efféle, akit a herceg neveltetett és akinek már hozományt is utalt ki, bár (ezt a későbbiek kedvéért jegyzem meg) ő maga sem volt szegény; a másik, Andrejevna Anna, Verszilov törvényes leánya volt, aki három évvel volt idősebb nálam. A Fanariotovoknál élt a testvérével együtt s én eddig mindössze egyszer láttam futólag az utcán. A bátyjával ellenben már találkoztam egyszer Moszkvában, bár szintén csak futólagosan. (Talán alkalmilag még el fogom mondani ezt a moszkvai találkozást, bár tulajdonképpen nem érdemli meg.) Ez az Andrejevna Tatjana már gyermekkora óta a hercegnek megkülönböztetett kedvence volt (a herceg és Verszilov barátsága beláthatatlan régi volt). Én annyira zavart voltam még a herceggel váltott utolsó szavaink miatt, hogy midőn a hölgyek beléptek, föl sem álltam, míg a herceg viszont rögtön fölkelt és eléjük ment. Azután pedig késő volt, szégyelltem utólag felállni s így ülve maradtam. Főleg azért voltam annyira zavart, mivel a herceg pár pillanattal azelőtt úgy nekem támadt, hogy nem tudtam, faképnél hagyjam-e, vagy ott maradjak. Az öreg azonban szokása szerint már ismét mindent elfelejtett s a fiatal hölgyek láttára valósággal újjáéledt: arca hirtelen egészen megváltozott és sokatmondó kacsintással észrevétlenül odasúgta nekem:

- Nézd meg Olimpiát, de figyelmesen, nagyon figyelmesen, majd később elmondom...

Elég figyelmesen megnéztem, de semmi különöset nem találtam rajta; nem nagyon magas lány volt és rendkívül pirosarcú. Arca különben elég kellemes volt, olyan, amilyen a materialistáknak tetszik. Talán némi jóság is volt az arcára írva, de csak - fenntartással. Különösebb intelligenciával határozottan nem tündökölhetett - úgy értem, magasabb intelligenciával -, mert szeme ravaszságot árult el. Kora: legfeljebb tizenkilenc év. Egyszóval, semmi különös. Nálunk a gimnáziumban azt mondták volna rá: párna. (Ha most mindent olyan részletesen leírok, csak azért történik, mert később szükség lesz rá.)

Különben mindaz, amit eddig olyan egész fölöslegesnek látszó részletességgel elbeszéltem, csak a később történendők megmagyarázására szolgál. Így tehát nem fölösleges semmi; nem tudtam szótlanul elhaladni a részletek mellett, de ha unalmasak, ne tessék olvasni.

Egészen más jelenség volt ezzel szemben Verszilov leánya. Magas, karcsú termet, hosszúkás, feltűnően sápadt arccal; viszont buja hajzata fekete volt; szemei szintén sötétek és nagyok, mélynézésű tekintettel; keskeny, halvány rózsaszín ajkak, üde száj. Az első nő, aki nem keltett bennem undort a járásával, - egyébként pedig karcsú, sőt sovány volt. Arca nem volt éppen jó, de komolynak látszott. Kora húsz-huszonkét év. Jóformán egyetlen arcvonása sem volt, amely Verszilovra emlékeztetett volna, ám ennek ellenére is, csodálatos módon, rendkívüli hasonlatosság volt egész arckifejezésében Verszilovéval. Nem tudom, szépnek mondható-e. Ízlés dolga. Mind a ketten olyan egyszerűen voltak öltözve, hogy nem érdemes ruháikat közelebbről leírni. Azt vártam, hogy a Verszilov-leány mindjárt meg fog sérteni vagy egy tekintettel, vagy egy vállrándítással, vagy akármivel és neki készültem. Hiszen a bátyja is talált Moszkvában már első találkozásunk idején alkalmat, hogy megsértsen! Ez a leány ugyan nem tudhatta, hogy én vagyok az, még soha nem látott, azonban természetesen hallotta, hogy a herceghez kerültem. Hiszen minden iránt, bármit is tett vagy mondott a herceg, rokonai egész seregében, akik mind benne „reménykedtek”, tüstént a legnagyobb érdeklődés támadt s ezért a legjelentéktelenebb dolgokat is igazi eseményekké fújták fel, - mennyivel inkább így lehetett most, amikor a herceg pártfogásába vett. Azt már tudtam, hogy a herceg odaadóan érdeklődött Andrejevna Anna sorsa iránt s férjet akart neki szerezni. Csakhogy a Verszilova számára szerelmest találni hasonlíthatatlanul nehezebb volt, mint azoknak, akik kanavászokat hímeztek ki.

És íme, valami egészen más következett be éspedig minden várakozásom ellenére: miután Verszilova a hercegnek kezet nyújtott és egy pár tréfás, bár szokásos szót váltott vele, hirtelen feszült érdeklődéssel átnézett felém. Én is ránéztem és ő hirtelen mosolyogva felém bólintott. Ez persze nem sokat jelentett volna, csak éppen köszönt, ahogy szokta az ember, ha bemegy egy szobába, ahol a háziúrnak egy idegen vendége is benn van. De az ő mosolya - nem -, ez a mosoly olyan jóságos volt, hogy szemmel láthatólag előre meg kellett gondolnia. Még emlékszem, hogy ez bennem szokatlanul jóleső érzést keltett

- És ez... ez az én ifjú és kedves barátom, Andrejevics Arkadij Dóig... - kezdte a herceg, aki észrevette a köszöntést, mialatt én még mindig nem álltam fel - s hirtelen megakadt a mondat közepén: talán ráeszmélt, hogy tulajdonképpen testvéreket mutat be egymásnak. Erre a „párna” szintén köszönt, én pedig ostobán felfortyantam és fölugrottam helyemről: nem volt ez más, mint a hamis, esztelen büszkeség rohama, pusztán önszeretetből fakadt büszkeség rohama.

- Bocsásson meg, herceg, nem Andrejevics Arkadij, hanem Makarovics Arkadij a nevem - feleltem nyersen, anélkül, hogy arra gondoltam volna, hogy a fiatal hölgyeknek előbb még egy meghajtással tartoztam. Az ördög vitte volna el ezt a kínos pillanatot.

- Mais... Tiens! - A herceg mindjárt föleszmélt és ujját homlokára tette.

- Hol járt iskolába? - hangzott most közelemben ez a gyermekies ostoba kérdés, gyermekien lassú hangon mondva és a „pama” közelebb jött hozzám.

- Moszkvában, gimnáziumba.

- Ah, igen, hallottam. Jól tanítanak ott?

- Nagyon jól.

Még mindig álltam és úgy felelgettem, mint egy jelentéstevő katona.

A kisasszony kérdései egyáltalában nem voltak szellemesek, de mégis volt e nőben annyi lélekjelenlét, hogy ostoba kitörésemet valamiképpen elfeledtesse és a herceget zavarából kisegítse. A herceg ekkor különben már derűs mosolygás közben hallgatta a Verszilova titkolódzó és vidám suttogását, mely szemmel láthatólag nem rám vonatkozott. Azt kérdem magamtól: ez a leány, aki teljesen ismeretlen volt előttem, miért vállalta kéretlenül magára, hogy jóvátegye ostoba kitörésemet? S ezenkívül még egészen lehetetlen is volt azt gondolnom, hogy csak úgy véletlenségből fordult hozzám: a szándék nagyon is kitetsző volt. Nagyon érdeklődve nézett rám, mintha azt kívánta volna, hogy én is úgy szemléljem őt, olyan érdeklődve nézett, amennyire csak lehet. Erre persze csak később jöttem rá és nem csalódtam.

- Hogyan, már ma? - kiáltott fel hirtelen a herceg egészen megijedve.

- Hát nem is tudta? - kérdezte Verszilova csodálkozva. - Olimpia! A herceg egyáltalában nem tudta, hogy Nikolajevna Katerina ma megérkezik! Pedig mi éppen azért jöttünk, mert azt gondoltuk, hogy már a reggeli vonattal megjött és már rég itthon van. Ehelyett éppen a lépcsőfel járatnál találtuk, mikor kiszálltunk: éppen a vasúttól jött s azt mondta, jöjjünk csak önhöz, ő is mindjárt utánunk jön... De itt is van már!

Az oldalajtó kitárult és - megjelent az a nő!

Már ismertem az arcát. A herceg dolgozószobájában ott függött egy csodaszép arckép s én az elmúlt hónapban minden vonását alaposan végigtanulmányoztam. Legföljebb három percet töltöttem a dolgozószobában és egész idő alatt nem vettem le szememet róla. De ha az arcképet nem ismertem volna és három perc múlva valaki megkérdezett volna, hogy néz ki ez a nő? - semmit se tudtam volna felelni; mert nem tudtam, annyira összefolyt bennem minden.

Ha erre a három percre visszagondolok, ma is csak egy csodaszép nőre emlékszem, akit a herceg többször megcsókolt és rá számos keresztet vetett és aki aztán egész nyíltan és leplezetlenül, alig, hogy belépett - felém fordult és figyelmesen rám nézett. Még egészen jól hallottam, hogy a herceg, aki nyilván rám mutatott, bizonytalan, nevető hangon mondott valamit az új titkárjáról és végül megmondta a családi nevemet. A nő sajátságosan hátravetette fejét, gyűlölködve rám tekintett, azután olyan sértően mosolygott, hogy hirtelen előléptem, a herceghez mentem s reszketve, bizonyára csak félig érthetően, e szókat mormoltam fogaim között:

- Dolgom van... a magam dolga... Megyek.

Megfordultam és mentem. Senki sem szólt egyetlen szót sem hozzám, még a herceg sem. De azért mind engem néztek. Később megtudtam a hercegtől, hogy annyira el voltam sápadva, hogy ő „valósággal féltett”.

Pedig egészen fölösleges volt.

HARMADIK FEJEZET

I.

Igazán fölösleges volt: alaposabb megfontolás után a pillanatnyi kellemetlenség kicsinek és mellékesnek látszott s engem egy hatalmas érzés kárpótolt mindenért. El voltam ragadtatva, valósággal lelkesedtem. Amikor kiértem az utcára, képes lettem volna dalolni. Különben is gyönyörű reggel volt, mely pompásan illett hangulatomhoz: napfény, sok emberi lárma, mozgalmasság és vidámság, tolongás. - Hogyan, hát ez a nő valóban nem sértett meg? Ki mástól tűrtem volna el egy olyan tekintetet és oly közönséges lemosolygást, anélkül, hogy mindjárt ne tiltakoztam volna? - akkor is, ha tiltakozásom még oly ostobaságnak tűnt volna is fel, bántam volna is én! S ne felejtsük el: ez a nő egyenesen azzal a szándékkal tért haza, hogy engem, mihelyt lehet, megsért, bár még soha nem is látott. Az ő szemében én Verszilov „titkos küldött”-je voltam, s akkoriban és azután még sokáig, meg volt győződve arról, hogy Verszilov kezében tartotta az ő egész sorsát, azaz, hogy nyomorba tudta volna őt taszítani akkor, amikor csak akarta. Egyszóval azt hitte, hogy Verszilov birtokában van egy bizonyos dokumentumnak, vagy legalább is erősen sejtette, hogy nála van. Itt párbaj folyt, életre-halálra. És íme - nem voltam megsértve! Íme, sértés történt, de én nem éreztem azt! Sőt! Nagyon örültem! Úgy jöttem, hogy gyűlölni fogom ezt a nőt s most úgy éreztem, hogy kezdem szeretni.

„Nem tudom, gyűlölheti-e a pók azt a legyet, amelyet be akar hálózni? Édes kicsi légy! Azt hiszem, szeretjük áldozatainkat: legalább is lehet szeretnünk. Íme én már szeretem az ellenségemet, például szörnyen tetszik nekem, hogy olyan szép. Rettentően tetszik nekem, drága asszonyom, hogy ön oly fennhéjázó és fenséges: ha szerényebb lenne, nem élvezném ezt a gyönyört, legalább is nem annyira, ön köpött rám, én azonban diadalmaskodom. S ha ön tényleg az arcomba köpött volna, igazi nyállal, talán nem is bosszankodtam volna miatta; mert ön - az én áldozatom, az enyém és nem az övé. Milyen megbűvölő ez a gondolat! Nem, titkos hatalmunk tudata hasonlíthatatlanul kellemesebb, mint a nyilvánvaló fölényesség és uralom. Ha százszoros milliomos volnék, azt hiszem, az volna a legnagyobb örömöm, hogy egészen piszkos ruhában járjak, hogy valami szegény különcnek tartsanak, ha lehet olyannak, aki közel van ahhoz, hogy alamizsnát kérjen, hogy lökdössenek és megvessenek; mert nekem elég volna ennek a tudata. Körülbelül így fejezhetném ki akkori gondolataimat, örömömet, meg még sok mindent abból, amit akkor éreztem. Csak azt akarom még megjegyezni, hogy abban, amit éppen most leírtam, minden sokkal felületesebbnek hangzik: igazában véve sokkal elmélyedtebb és szemérmesebb voltam. Alapjában véve talán lelkem ma is szemérmesebb, mint szavaim és tetteim; bár adná Isten, hogy úgy legyen!

Talán nagyon is rosszul tettem, hogy egyáltalán nekiültem írni: kétségtelenül több marad bennem, mint amennyi szavakkal kifejezhető. Még a legjelentéktelenebb gondolat is, amíg bennünk van, mindig mélyebb, mint ha már szavakba van öntve: ha kimondtuk, magunk is nevetségesnek és szinte - becstelennek látjuk. Verszilov mondta egyszer, hogy rossz embereknél ez éppen fordítva van: hazudoznak s így nekik könnyű dolguk van. Én azonban arra törekszem, hogy a tiszta igazságot írjam, - és ez rettentő nehéz!

II.

Ezen a szeptember tizenkilencedikén ezenkívül még egy más „lépés”-re is elhatároztam magamat.

Ideérkezésem óta ma éreztem először pénzt a zsebemben, mert azt a hatvan rubelt, amit két év alatt megtakarítottam, mint már előbb említettem, odaadtam az anyámnak; egy pár nappal azelőtt azonban szilárdul eltökéltem, hogy azon a napon, amelyen havi fizetésemet megkapom, „próbát” teszek valamivel, úgy, ahogy már régen eltökéltem magamban. S éppen az előző estén egy újság hirdetései közt találtam valamit, amit minden eshetőségre való tekintettel kivágtam és eltettem: és ez a „Pétervári kerületi törvényszék hirdetménye” volt, mely szerint f. év szeptember 19-én 12 órakor délelőtt a Kazáni negyedben, ilyen és ilyen részben, ezen és ezen szám alatt fog végbemenni egy bizonyos Lebrecht nevű asszony ingóságainak elárverezése, és hogy a szóbanforgó tárgyak árlajstroma és természetesen maguk a tárgyak is az árverés napján mondott házban tájékozódás és megtekintés céljából a közönség rendelkezésére állnak és így tovább, és így tovább.

Éppen egy óra múlt. Gyalog siettem a kazáni negyed felé. Már három éve nem ültem bérkocsira, - fogadást tettem rá (különben azt a hatvan rubelt sem tudtam volna összespórolni). Még sohasem voltam árverésen, még nem engedtem meg magamnak; s bár e téren első „lépésem” csak „kísérlet” akart lenni, egyet mégis előre szilárdul eltökéltem: nem akartam ezt a kísérletet magamnak hamarabb megengedni, míg be nem fejeztem gimnáziumi tanulmányaimat, nem szakítottam mindenkivel és be nem bújtam a saját házikómba, tehát csak azután, ha teljesen szabad lettem. Persze még egyáltalában nem voltam a saját házikómban, s még nagyon messze voltam attól, hogy szabad legyek. De ez a lépés csak kísérlet számba akart menni, csak afféle próbának szántam, hogy lássam, milyen is ez a dolog, jóformán csak azért, hogy jövőre vonatkozó terveimet ehhez képest alakíthassam; de ezután, talán sokáig, semmi ilyesmibe nem akartam belefogni, talán egészen addig az időpontig, amíg komolyan meg nem keresem ezt a dolgot. Mindenki más szemében ez csak egy semmitmondó kis árverés volt, de az én szememben - első gerendája annak a hajónak, amelyen Kolumbusz módjára útnak akartam indulni, hogy felfedezzem Amerikát. Körülbelül ezek az érzések töltötték be akkor bensőmet.

Megtaláltam a házat, keresztülmentem az udvaron, mint jelezve volt, s beléptem Lebrechtné asszony lakásába. A lakás előszobából és négy nem nagy, alacsony szobából állt. Az első szobában sok ember volt, talán vagy harminc; de ennek talán csak a fele volt vevő, - a többiek nyilván csak kíváncsiságból jöttek, vagy szenvedélyesen szerettek mindennemű csődületet, vagy talán Lebrechtné asszony titkos megbízottai voltak. Kalmárokon és zsidókon kívül, akik az arany tárgyakra pályáztak, volt ott néhány „tisztán” öltözött ember is. Némelyiknek még az arca is bevésődött emlékezetembe. Jobb felől a legközelebbi szobában, melynek ajtaja nyitva volt, az ajtófelek közé egy asztalt állítottak, úgyhogy elzárta az átjárást a belső szobába; abban voltak az összeírt és eladandó tárgyak. Balfelé volt egy másik szoba, melynek ajtaja zárva volt, de időről-időre kissé kinyitották s akkor látni lehetett, hogy valaki lopva kilesett a nyíláson - valószínűleg Lebrechtné asszony nagyszámú csemetéi közül, akik e napon természetesen igen megszégyenítő helyzetben voltak. Az asztal mögött ült az ajtóban a bírósági végrehajtó, aki a tárgyakat elárverezte, arccal a közönség felé fordulva. Midőn beléptem, körülbelül fele holmi már el volt árverezve. Mindjárt előretolakodtam egészen az asztal közelébe. Éppen két bronz gyertyatartót kiáltottak ki. Én más dolgok után kezdtem nézelődni.

Közben mindjárt kételyeim támadtak: egyáltalán mit is vehetnék itt? Mit kezdenék például ezzel a két bronz gyertyatartóval, hova tenném el s egyáltalán célhoz juthatnék-e így valaha? Valóban így csinálják-e a dolgot s beválik-e a számításom? Nem volt-e végül is egészen gyermeki számítás? S míg ezek a gondolatok kavarogtak fejemben, álltam és vártam, olyanformán - mint ahogy a játékasztal mellett vár az ember, amikor még nem tett, bár azzal a szándékkal lépett az asztalhoz, hogy feltétlenül játszani fog s még éppen ezen töpreng: „Ha akarok, teszek, ha nem akarok, elmegyek, - ahogy akarom.” A szív ilyenkor még nem dobog, de már mintha meglassudnék s időnként megremeg, - mely érzés nincs minden kellemesség nélkül. De ez a határozatlanság végül is terhessé kezd válni, és akkor az ember hirtelen mintegy vak és süket lesz, kinyújtja kezét és felvesz egy kártyát, de minden szinte egészen gépies, csaknem az ember akarata ellen történik, mintha más valaki vezetné a kezét; s íme már megtörtént! - Ekkor az emberben mindjárt egészen más, hatalmas érzés támad. Nem az árverésekről beszélek, hanem csak saját magamról, - ki más kapna szívdobogást árverésen?

Voltak itt olyanok, akik nagyon heveskedtek, mások viszont hallgattak és vártak, s ismét mások, akik vettek ezt-azt, és azután megbánták. De már nem sajnáltam azt az urat sem, aki valamit rosszul hallott s egy nikkel tejeskannát ezüst gyanánt vett meg, és két rubel helyett öt egész rubelt fizetett, ellenkezőleg, az ilyen eset még föl is vidított. A bírósági végrehajtó különben lehetőleg változatossá tette az árverést; a gyertyatartók után fülbevalókat kiáltott ki, a fülbevalók után egy díványpárnát, azután egy ládikát, - valószínűleg azért, hogy az érdeklődést ébren tartsa, vagy talán, hogy a vevők különböző kívánságait kielégíthesse. Tíz percig sem bírtam ki, először a párna iránt érdeklődtem, azután a ládika iránt, de a döntő pillanatban mégsem vettem részt az ajánlattételben: ezek a tárgyak nekem egészen alkalmatlanoknak látszottak. Ekkor a végrehajtó egy albumot vett kezébe.

„Egy album, vörös szattyánbőrkötésben, használt állapotban, vízfestményekkel és tusrajzokkal, tokban, faragott elefántcsont berakással s ezüst zárral - két rubel!”

Közelebb léptem: ízléses dolog volt, csak az elefántcsontfaragvány volt kissé sérült. Egyedül én léptem közelebb, a többiek hallgattak. Konkurensek tehát nem voltak. Kinyithattam volna a zárt s kivehettem volna az albumot, hogy megtekintsem, de nem tettem - „mindegy”, gondoltam magamban, „egészen mindegy”.

- Két rubel öt kopek - mondtam vacogó fogakkal.

Senki sem ajánlott többet. Enyém lett az album. Mindjárt elővettem pénzemet, fizettem, átvettem az albumot s visszahúzódtam a szoba egyik sarkába. Csak ott vettem ki a tokból, hogy gyorsan, csaknem lázasan átlapozzam: eltekintve a tokjától, a világ legértéktelenebb dolga tűnt szemembe, - egy kisalakú levélpapírnagyságú emlékkönyv, egy vékony könyvecske, elhalványult aranymetszéssel, -, éppen olyan, aminők régebben rendkívül divatban voltak az intézetbe járó leányoknál. Tussal és vízfestékkel hegyen épült templomok, amorettek, tó, amelyen hattyúk úszkáltak, voltak belefestve és mellettük persze efféle költemények:

„Hosszú útra indulok,
Moszkvától elbúcsúzok,
Kedvesimtől elbúcsúzok,
És most Krímbe utazok.”

(Ez az egy mégis csak megmaradt a fejemben.) Megállapítottam, hogy „becsapódtam”: mert, ha volt valami, ami senkinek sem kellett, hát ez az ócska album az volt. „Se baj”, fejeztem be okoskodásomat, „az első kártyát mindig elveszti az ember; első nyerés kutyavesztés.”

Határozottan jókedvem volt.

- Ah, hát elkéstem! Az öné? Ön szerezte meg? - hangzott föl mellettem hirtelen egy úr szava, aki nagyon tekintélyes külsejű volt s jól volt öltözve. Elkésett.

- Későn érkeztem! Kár, nagy kár! - Szabad kérdeznem, mennyiért vette?

- Két rubel öt kopekért.

- Óh, mennyire sajnálom! - Nem engedné át nekem?

- Menjünk ki - súgtam oda neki, miközben elállt a szívem verése.

Kimentünk a lépcsőre.

- Átengedem tíz rubelért - szóltam én, s a hátamon végigfutott a hideg.

- Tíz rubelért! Ugyan kérem, hogy gondol ilyet?

- Ahogy tetszik.

Tágra meredt szemekkel bámult rám, s tetőtől talpig végigmért: jól voltam öltözve és egyáltalán nem volt zsidó-, vagy ószeresformám.

- De kérem! - Egy ócska, rongyos, album, amely semmire sem használható, a tokja sem ér semmit - ugyan ki vesz meg ilyesmit?

- Ön mégis meg akarja venni.

- Nekem különös okom van rá! - Csak tegnap tudtam meg, - s olyan ember, aki megveszi, rajtam kívül egyetlenegy sincs! Mi jut eszébe!

- Huszonöt rubelt akartam kérni, mivel azonban ön esetleg meghátrált volna, ezért csak tízet kértem. Ebből egy kopeket sem engedek.

Sarkon fordultam és indultam.

- No fogja, itt van négy rubel! - kiáltott utánam s gyors léptekkel utolért; már az udvaron voltam. - No, nem bánom: legyen öt!

Nem válaszoltam és tovább mentem.

- No fogja, itt van! - Kivett a tárcájából tíz rubelt; odaadtam neki az albumot.

- Be kell azonban ismernie, hogy ez nem tisztességes dolog! Két rubel és tíz - mi?

- Miért nem tisztességes? Üzlet: üzlet!

- Hát miféle üzlet van itt! (Dühös lett.)

- Ahol vevő van, üzlet is van. Ha ön nem jön, - negyven kopeket sem kaptam volna érte.

Egész komolyan mondtam ezt, de azért bensőmben nevettem - nevettem nem éppen elragadtatásomban - igen, tulajdonképpen nem is tudom, miért nevettem, de tudom, hogy fuldokolni kezdtem a fojtott nevetéstől.

- Hallja - fordultam felé csendesen, nem tudtam visszatartani, ami a nyelvemre jött, s egész barátságosan szóltam hozzá -, hallja, midőn az elhunyt James Rothschild - a párizsi, aki után tudja, ezerhétszázmillió frank maradt (igent intett a fejével) -, midőn tehát ez a James Rothschild, - aki akkor még egész fiatal ember volt, véletlenül mindenki mást megelőzve, egypár órával korábban tudta meg, hogy Berry herceget meggyilkolták s ezt bizonyos emberekkel késedelem nélkül közölte, pusztán ezáltal, néhány perc alatt szerzett egy pár milliót - látja, így csinálják az ilyen emberek!

- Hát ön Rothschild? - kiáltott rám dühösen, mintha bolonddal lett volna dolga.

Otthagytam és elmentem. Egyetlen sakkhúzás és kerestem hét rubel kilencvenöt kopeket! Jó, mondjuk ez véletlen volt, gyermekes játék, megengedem, de ez a „véletlen” mégis annyira összevágott a számításommal, így csak természetes, hogy rendkívül mély hatást tett rám... Különben mire való érzelmeket leírni? A tízrubeles bankó a mellényzsebemben volt, két ujjammal belenyúltam, hogy megtapogassam - s így mentem tovább, ki sem húzva kezemet zsebemből. Mikor már vagy száz lépést mentem, elővettem a bankjegyet, hogy megszemléljem: megnéztem töviről-hegyire s szerettem volna megcsókolni. Ekkor egy fogat gördült éppen az elé a ház elé, amely mellett el akartam haladni. A portás kinyitotta a kaput, s a házból egy elegáns, fiatal és szép hölgy lépett ki, selyembe és bársonyba öltözve, csaknem méteres uszállyal, és előttem ment a kocsijához. Elragadó kis bőrtárcája hirtelen kicsúszott kezéből s leesett a földre, anélkül, hogy észrevette volna: beszállt a kocsiba. A szolga lehajolt, hogy fölvegye a tárcát, de én akkorra már odaugrottam, fölvettem s odanyújtottam a hölgynek, megemelve kalapomat. (Kürtőkalapot viseltem, s mint önálló fiatalember jól voltam öltözve.) A hölgy tartózkodóan, de szeretetreméltó mosollyal így szólt: „Merci m’sieu.” A fogat elrobogott. Megcsókoltam a tízrubelesemet.

III.

Azon a napon még feltétlenül fel kellett keresnem egy régebbi iskolatársamat, egy bizonyos Szverjov Jetimet, aki már korábban kikerült a moszkvai gimnáziumból és Pétervárra jött valami magasabb szakiskolába, ő maga semmi további említést nem érdemel s tulajdonképpen egyáltalában nem is álltam vele baráti viszonyban, mindamellett már az első hónapban felkerestem Pétervárott: Jetim ugyanis abban a helyzetben volt (maguk a körülmények szintén nem érdemelnek több szót), hogy közölhette velem egy valakinek a címét, aki engem nagyon érdekelt s Vilnából volt rövidesen visszatérendő. Ezt az embert Krafft-nak hívták. Szverjov nem sokkal azelőtt közölte velem, hogy Krafft-tot aznapra, vagy legkésőbb másnapra várja. Át kellett mennem egy egészen más városrészbe, a „Pétervári oldal”-ra, de ezt az utat is gyalog tettem meg s még csak el sem fáradtam. Meg is találtam (Szverjov egykorú volt velem, akkor múlt tizenkilencéves) nagynénje háza udvarán, ahol akkoriban lakott. Éppen ebéd után volt s azzal szórakozott, hogy gólyalábakon sétált az udvaron. Mindjárt mondta, hogy Krafft már az előző napon megérkezett, s régebbi lakásán szállt meg a Pétervári oldalon, és engem mielőbb látni óhajt, mivel valami fontos mondanivalója van számomra.

- Hamarosan ismét el kell utaznia valahova - tette hozzá Jetim.

Mivel ilyen körülmények közt s még egyéb okokból is rendkívül fontos volt, hogy Krafft-tal beszéljek, kértem Jetimet, hogy vezessen mindjárt hozzá, azért is, mert a szóbanforgó lakás onnan csak egypár lépésnyire volt. De Jetim erre azzal a felvilágosítással szolgált, hogy már egy órával azelőtt találkozott Krafft-tal: Dergacsovhoz ment s ott is maradt nála.

- Menjünk el egyszerűen Dergacsovhoz, mit vonakodsz mindig? Félsz?

Tényleg, Krafft sokáig ott maradhatott Dergacsovnál s hol várhattam volna rá? Dergacsovhoz menni ugyan nem féltem, de kedvem sem volt, bár ez már a harmadik eset volt, hogy Jetim oda akart hurcolni. És hozzá még olyan mosolygás közben toldotta meg szavait a „Félsz?” kérdéssel, mintha gyávának tartott volna. Nem, előre kell bocsátanom, hogy nem gyávaság volt részemről, ha nem szívesen mentem oda, mert ennek egészen más oka volt. Most azonban mégis rászántam magam, hogy elmegyek. Különben nem kellett messze menni. Útközben megkérdeztem Jetimet, hogy még mindig szándéka-e kivándorolni Amerikába.

- Talán még várok egy kicsit - felelte könnyed nevetéssel.

Nem nagyon szerettem őt, sőt, ha egész őszinte akarok lenni, egyáltalában nem is szerettem. Nagyon szőke haja volt, arca nagyon fehér és rózsás, csaknem túlságosan szelíd, mintha még csecsemő lett volna, hozzá még magasabb volt, mint én és mégis legföljebb tizenhétévesnek lehetett tartani. Komolyan beszélgetni lehetetlen volt vele.

- Mi van ott náluk? Tényleg mindig egész tömeg gyűlik össze? - kérdezősködtem a körülmények felől.

- Mit gyáváskodsz mindig? - kérdezte ismét gúnyosan.

- Eredj a fenébe! - mondtam bosszúsan.

- Nincs ott semmiféle gyűlés. Légy nyugodt, csak ismerősök jönnek oda, az ő jó ismerősei, légy nyugodt.

- Az ördögbe is! Mi közöm hozzá, hogy jó ismerősei-e vagy sem? S aztán én mi leszek ott? Honnan tudják azok az emberek, hogy bízhatnak bennem?

- Én viszlek oda s ez elég. De már hallottak is rólad. S Krafft is adhat rólad felvilágosítást.

- Mondd csak, ott lesz Vaszin?

- Nem tudom.

- Ha ott van, lökj oldalba a könyököddel s mutasd meg lopva, hogy tudjam, melyik az. Mindjárt a belépéskor, érted?

Erről a Vaszinról már sokat hallottam és régóta érdeklődtem utána.

Dergacsov egy kis melléképületben lakott egy nagy ház udvarán, a ház egy kereskedő feleségéé volt, s Dergacsov maga lakott a házikóban. Csak három lakószoba volt benne s a redőnyök mind a négy oldalon le voltak eresztve. Ő maga technikus volt s Pétervárott volt állása, de mint hallottam, kitűnő állást ajánlottak föl neki vidéken és már a közeli napokban el kellett volna utaznia Pétervárról.

Alig léptünk be a kis előszobába, már hangos szavakat hallottunk; úgy látszott, hangosan vitatkoztak s valaki ezt kiáltotta: „Quae medicamenta non sanant - ferrum sanat, quae ferrum non sanat -, ignis sanat!”

Bizony kissé kellemetlenül kezdtem érezni magamat. Nem voltam persze társasághoz szokva, semmiféléhez. A gimnáziumban tegeződtem ugyan a tanulótársaimmal, de azt nem mondhatom, hogy bármelyikükkel is baráti viszonyt kötöttem volna. Teremtettem magamnak egy kis zugot és ebben a zugban éltem. De nem ez hatott rám zavarólag: minden eshetőségre számítva, szilárdul eltökéltem, hogy nem fogok beleelegyedni a vitába, s általában csak annyit beszélek, amennyit feltétlenül kell, úgyhogy szavaimból ne tudjanak semmiféle következtetést levonni személyiségemre vonatkozólag; mindenek fölött pedig nem akartam belesodródni a vitájukba.

Az első szobában, mely igen kicsi volt, hét úr és három hölgy volt jelen. Dergacsov huszonötéves férfi volt és már házas. Az asszony nővére és még egy rokon nő szintén náluk éltek. A szoba bútorzata egyszerű volt, de elegendő és hozzá tiszta. Az egyik falon arckép függött, egész olcsó kőnyomat, az egyik sarokban szentkép fémkeret nélkül, de égő mécsessel. Dergacsov elém jött, megszorította kezemet, s kért, hogy foglaljak helyet.

- Üljön le, egészen magunk közt vagyunk.

- Tessék leülni - kínált még ugyanakkor egy igen csinos kinézésű, de igen szerény öltözetű fiatal asszony s azután nyájas köszöntéssel távozott a szobából.

E nő Dergacsov felesége volt, aki bizonyára szintén részt vett a vitában, s azután kiment, hogy megszoptassa gyermekét. Így tehát még két nő maradt a szobában, egy nagyon alacsony, körülbelül húszéves nő egyszerű fekete ruhában és szintén nem volt rút, a második mintegy harmincéves, sovány személyiség szúrós szemekkel. Ezek egész csendesen ültek ott és nem vettek részt a beszélgetésben.

Az urak csaknem mind álltak, csak Krafft és Vaszin ültek s azután harmadiknak leültem én is. Erre a két emberre Jetim mindjárt figyelmessé tett; mert Krafft-tot is ez alkalommal láttam először. Mindjárt fel is álltam s hozzáléptem. A Krafft arcát sohasem fogom elfelejteni: különösebb szépségnek nyoma sem volt rajta, de végtelen szelídség, szinte túlságos gyengeség volt benne kifejeződve, noha emellett bizonyos méltósága minden vonásában megnyilvánult. Körülbelül huszonhatéves lehetett, meglehetős sovány volt, középtermetűnél nagyobb, szőke hajjal, komoly, de lágy arccal. Egész lényében valami nagy csendesség volt. Mindamellett - bármi különösen hangzanék ez - nem cseréltem volna el a magam, talán nagyon semmitmondó arcát az ő arcával, mely olyan vonzónak látszott. Volt valami az arcában, amit nem szívesen láttam volna a magaméban, valami túlságos nyugodtság etikai értelemben, valami titkos, öntudatlan büszkeség. Különben akkor bizonyára még nem tudtam olyan alapos ítéletet alkotni: talán csak most tűnik föl nekem úgy, mintha már az első találkozáskor mindezt kiéreztem volna, most, az esemény után.

- Nagyon örülök, hogy eljött - szólt Krafft hozzám. - Egy levél van nálam, amely önt illeti. Még kis ideig itt maradhatunk, azután eljön hozzám.

Dergacsov középtermetű volt, szélesvállú, erős, barnahajú, nagy szakállal. Szeméből ész és erős akarat sugárzott ki, főként azonban szüntelen óvatosság. Bár legnagyobb részt hallgatott, mégis ő vezette az egész társalgást. Vaszin külső megjelenése nem gyakorolt rám semmi különösebb hatást, ami felett tulajdonkénen csodálkoztam egy kissé, mivel rendkívül okos emberként hallottam emlegetni: szőke haja és világosszürke szeme volt és nagyon nyílt arca, melyben egyszer s mind talán túlságosan nagy jellemszilárdság is tükröződött Észre lehetett rajta venni, hogy nem nagyon közlékeny, de két szeme okosságot sugárzott; sőt okosabb és mélyebb volt, mint a Dergacsové, - neki volt a legokosabb szeme az összes jelenlevők közt. De - talán kissé túlzók is. A többiek közül csak kettő maradt emlékezetemben, egy magas, barna férfi sötét pofaszakállal, körülbelül huszonhétéves, tanár vagy valami afféle lehetett, azután még egy fiatal legény, körülbelül olyan korú, mint én, orosz blúzban, ráncos arccal, egyike azoknak a hallgatag fajta embereknek, akik nagy érdeklődéssel tudnak valamit meghallgatni. Később kiderült, hogy parasztfiú.

- Nem, az nem úgy értendő - szólt a fekete pofaszakállas tanár, aki valamennyi közt leghevesebb volt, a vitát, melyet megjelenésünk félbeszakított, ismét megkezdve. - A matematikai bizonyítékokról nem akarok tovább beszélni, ez az eszme azonban, melyben én matematikai bizonyítékok nélkül is kész vagyok hinni...

- Várj csak, Tichomirov - szakította félbe Dergacsov nyugodt, erős hangon -, a most érkezett vendégek azt se tudják, miről van szó. A vita - s hirtelen egyenesen felém fordult (meg kell vallanom, hogyha mint újoncot ki akart fürkészni és szóra akart bírni, akkor nagyon ügyesen fogott hozzá; ezt mindjárt ki is éreztem és neki készültem) - Krafft úr nézete fölött folyik, akinek jellemét és felfogását mindnyájan ismerjük, valamint azt is, hogy milyen lelkiismeretesen megvizsgál valamit, mielőtt ítéletet mond.

Nos hát, Ő egy egész közönséges tényből olyan sokoldalú következtetést vont le, amellyel mindnyájunkat bámulatba ejtett. Mint mondtam, az általa gyűjtött anyagból azt a következtetést vonta le, hogy az orosz nép másodrangú nép...

- Harmadrangú! - kiáltotta közbe valaki.

-... másodrangú nép, mely csak arra van hivatva, hogy anyagul szolgáljon egy nemesebb fajnak, de ne játsszon önálló szerepet az emberiség történetében. S tovább gondolva ezt a tételt, mely talán egészen helyes is, Krafft úr arra a következtetésre jutott, hogy éppen az eszme, vagy ismeret folytán bennünk oroszokban minden további cselekvésvágy meg kell, hogy bénuljon, vagyis más szavakkal, egyszerűen engedjük le a kezeinket és...

- Bocsáss meg, Dergacsov, nem úgy kell érteni - szakította félbe ismét türelmetlenül a pofaszakállas Tichomirov nevű (és Dergacsov mindjárt át is engedte neki a szót). - Tekintettel arra, hogy Krafft komoly tanulmányokat végzett s következtetéseit fiziológiai tudás alapján vonta le, mi okból azokat matematikailag is helyesnek ismeri el és így talán két egész évet eszméje tanulmányozására áldozott (amelyet én a legnagyobb nyugalommal a priori úton is bebizonyítottnak vettem volna), mondom, tekintettel erre, azaz, ha tekintetbe vesszük, hogy mennyire izgalomba hozta őt ez a dolog, s mennyire komolyan vette az egészet, mindezt mint jelenséget kell felfognunk, mely mint ilyen vizsgálandó. Mindebből ugyanis egy kérdés merül fel, amelyet Krafft nem ért s éppen ez az, amivel foglalkozni kell, vagyis azzal, hogy Krafft képtelen az illető kérdés megítélésére; mert éppen ez a képtelenség az a jelenség, melyet említettem. Most tehát elsőrendű, hogy ez az eset a klinikára tartozik-e, mint olyan eset, mely páratlan a maga nemében, vagy csak kifejezése egy olyan tulajdonságnak, mely normális életben más embernél is föllelhető. Ennek megállapítása már magára a közügyre való tekintettel is érdekes lehetne. Ami pedig Oroszországot illeti, örömest elhiszem neki, amit mond, sőt megvallhatom, hogy csaknem örülök neki; mert, ha mindenki magáévá tenné ezt a felfogást, lehullnának kezeinkről a bilincsek és sokan felszabadulnának a hazafiasság előítéleteitől...

- Én nem hazafiasságból beszéltem - szólt Krafft fáradtan, mintegy nehézkesen és kedvtelenül. Mindezek az ellenvetések, úgy hiszem, igen kellemetlenül hatottak rá.

- Hazafiságból vagy nem, nem az a kérdés - dörmögött Vaszin s ezzel szakította először félbe hallgatását.

- De kérem, mondják meg nekem, mennyiben tarthat vissza valakit a Krafft-féle észelv attól, hogy az egész emberiség ügyéért dolgozzék? - kiáltott a tanító (csak ő volt olyan túlbuzgó, a többiek nyugodtan beszéltek). - Hadd legyen Oroszország másodrangúságra ítélve, hiszen nem is lehet csak magáért Oroszországért dolgozni! Különben is hogy lehetne Krafft hazafi, ha nem hisz többé Oroszországban?

- S még hozzá nem is orosz, hanem német - hangzott fel ismét az a hang, amely már egyszer közbekiáltott.

- Orosz vagyok - szólt Krafft.

- Nem, ez nem tartozik a dologra, legalább közvetlenül nem - szólt Dergacsov a közbe szóló felé fordulva.

- Lépjen ki eszméje szűk korlátái közül - folytatta Tichmirov, nem törődve a közbeszólásokkal. - Ha Oroszország csak nemesebb népek számára való anyag, miért ne szolgálna anyagul? Véleményem szerint ez még mindig egész tekintélyes szerep. Miért ne elégednénk meg tehát, a feladat kibővítése formájában, ezzel az eszmével? Az emberiség újjászületés előtt áll s ez a folyamat már megkezdődött Az előttünk álló és ránk váró feladatot csak a vak nem látja. Hagyjátok Oroszországot úgy, ahogy van, ha nem hisztek többé benne, dolgozzatok a jövendőért, az eljövendő és még előttünk ismeretlen népért, mely az egész emberiségből fog megszületni, tekintet nélkül a fajok különbségére. Egyszer úgyis meghalt volna Oroszország; még a legtehetségesebb népek is csak másfél, legföljebb két ezredévig élnek; nem mindegy-e, hogy kétezer vagy kétszáz évig? A rómaiak másfélezer évig sem éltek élő nép formájában és azután szintén anyaggá változtak. Rómaiak már régóta nincsenek, de hagytak maguk után egy eszmét, ez azután, mint elem, felszívódott az emberiség történetébe. Hogy lehet tehát azt mondani valakinek, hogy nincs mit csinálni? Ami személyemet illeti, egyáltalában nem tudok elképzelni olyan életet, amelyben nincs mit tenni, ahol a munkának nincs értelme! Dolgozzatok tehát az emberiségért, a többivel ne gondoljatok. Munka annyi van, hogy az egész emberi élet nem elegendő, ha az ember egyszer figyelmesen körülnéz!

- A természet és az igazság törvénye szerint kell élni - szólt az ajtó mogul Dergacsovné. Az ajtó nem volt egészen bezárva s az asszony az ajtónyílásban látható volt, keblén gyermekével, lángoló figyelemmel hallgatózva.

Krafft könnyed mosollyal figyelt s aztán kissé fáradt, gyötrött arckifejezéssel, de egyébként bensőséges meggyőződéssel így szólt:

- Nem értem, hogy élhet valaki, ha egyszer egy uralkodó gondolat befolyása alatt áll, melynek eszét és szívét teljesen alárendeli, még valami egyébnek, ami kívül esik ezen a gondolaton.

- De ha logikailag és matematikailag bebizonyítják, hogy eszmemenete helytelen, hogy az egész gondolat téves, hogy legcsekélyebb joga sincs magát a közhasznú munkásságból kizárni csak azért, mert Oroszországot eleve másodrangúnak gondolja! Ha bebizonyítják, hogy a régi szűk látókör helyén a végtelenség tárul ki ön előtt, hogy a hazafiság szűkkörű eszméje helyett...

- Eh! - szakította félbe Krafft fáradt kézmozdulattal. - Mondtam már, hogy itt nem a hazafiságról van szó.

- Itt szemmel láthatólag félreértés forog fenn - szólt hirtelen Vaszin. - A tévedés ott van, hogy amit Krafft védelmez, nem puszta logikai következmény, hanem olyan következmény, mely úgyszólván meggyőződéssé vált nála. Nincs mindenkinek egyforma természete; sokaknál a logikai következmény tényleg átváltozik igen erős érzelemmé, mely egész lényüket megragadja és uralja s ezt az érzelmet kiszorítani, vagy csak megváltoztatni is nagyon nehéz dolog. Egy ilyen ember meggyógyításához éppen az kellene, hogy az ember megváltoztassa ezt az érzelmet, ami pedig csak akkor lehetséges, ha az ember egy másik ugyanolyan erejű érzéssel tudja pótolni. Ez minden körülmények közt nehéz, sok esetben azonban egyszerűen lehetetlen.