Date: 2026-09-25
Description: "A lány született napsugárlány. A fiú szeretetreméltó srác, az osztály bohóca. De a láthatáron felhők tornyosulnak, és ez a tommenes fiú most kezdi megmutatni, hogy komolyan kell venni. A Tommen legszemtelenebb diákja, Gerard ""Gibsie"" Gibson mindig is bolondos figura volt, de az emberek többsége nem látja, mi rejtőzik a felszín alatt. A múlt eseményei kísértik, és a humor segítségével boldogul az életben, a valódi énjét pedig elrejti a világ elől. A csupa napfény Claire Biggs régóta szereti Gibsie-t, a bátyja barátját és kedvenc szomszédját. Mindig is látta azt az oldalát, amit mintha senki
Publisher: Rainy Days
Rights: Copyright 2024 by Chloe Walsh - © Művelt Nép Könyvkiadó, 2026

CHLOE WALSH

Taming 7

CHLOE WALSH

7

Megszelídítés 7

A mű eredeti címe: Taming 7 by Chloe Walsh

Fordította: Weis Böbe

Copyright 2024 by Chloe Walsh

All Rights Reserved.

Taming 7

Boys of Tommen #45

All rights reserved ©

Original cover designed by Sarah Paige

Alternative cover designed by Lou Stock

Edited by Aleesha Davis

Proofread by Brooke Bowen Hebert

All rights throughout the world are reserved to Proprietor

Hungarian translation © Weis Böbe, 2026

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2026

ISBN 9789635806362

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Cailtinnek

A szerző üzenete

A Taming 7 – Megszelídítés 7 a Boys of Tommen-sorozat ötödik kötete, Gerard Gibson és Claire Biggs első könyve.

Bizonyos jelenetek felkavarók lehetnek, ezért az olvasók belátására bízzuk a döntést. A könyvben található szexuális tartalom, részletesen ábrázolt erőszak, felnőtt témák, triggerek és trágár nyelvezet miatt csak tizenhat éven felüliek számára ajánlott.

A történet Írország déli részén játszódik, 2005-ben, ír kifejezések és szleng olvasható benne. A könyvben szereplő kifejezések, utalások, nyelvhasználat és a szereplők belső monológjai az adott korszakot tükrözik, nem pedig a szerző személyes véleményét vagy értékrendjét.

Köszönöm, hogy velem tartasz ezen a kalandos úton!

Sok szeretettel,

Chloe

Kiejtés

Aoif: Íf

Aoife: Ífa

Caoimhe: Kíva
bodhran: hagyományos ír keretes dob, rövid faütővel
(írül: cipín) vagy kézzel szólaltatják meg

Sadhbh: Szájv

Sean: Són

Sinead: Sined

Tadhg: Tájg

Előszó

Pillanatokkal azelőtt, hogy felrobbant a tüdőmet kínzó fájdalom, és minden elsötétült, megláttam. A dicsfényt. A tiszta napfény gömbjét.

A lányt.

Őt láttam.

És ekkor tudtam.

Ekkor tudtam…

PROLÓGUS

Ne vigyétek el a lányt!

CLAIRE

1995. MÁJUS

TELEMENT AZ ORROM A FÜST SZAGÁVAL, ÉS NEM TETSZETT. ANYU azt mondta, ez a tömjén; ugyanaz, amit Murphy atya szokott égetni a vasárnapi miséken.

Nem szerettem misére járni. A templom szűk volt, és öreg és szomorú.

És ami a legrosszabb, egy egész órán át egy árva szót sem szólhattunk.

Egyetlen óra is végtelenségnek hat, amikor az ember ötéves.

Valamiképp a templom ma sokkal rosszabbnak tűnt, pedig kedd volt.

Szomorúbbnak.

A kardigánom egyik kilógó szálát húzkodva körbenéztem a síró arcokon, és a lábamat előre-hátra lóbálva magamban mosolyogtam, valahányszor belerúgtam az előttem lévő pad támlájába.

– Maradj nyugton, Claire! – szólt rám apu, a kezét a térdemre téve. – Mindjárt vége, kicsim.

– Büdös van – suttogtam összecsippentve az orrom. – Nem tetszik, apu.

– Tudom, kicsim – súgta, és végigsimított a hajamon. – Légy nagylány apu kedvéért, és még öt percig maradj szépen csendben.

– Aztán játszhatok Gerarddal?

Nem válaszolt.

– Játszhatok ma Gerarddal, apu? – ismételtem, megrángatva a nadrágja szárát. – Légyszi! Hiányzik.

– Talán ma inkább nem, kicsim – felelte, aztán azt tette, amit a többi férfi is. Előrehajolt, a hüvelykujját a szemére nyomta, hogy elrejtse a könnyeit.

– De miért? – kérdezősködtem. – Ott van elöl. – Ujjammal
a templom eleje felé mutattam. – Látom, apu.

– Nem, Claire.

– De…

– Pszt!

Semmit sem értettem.

Oldalra fordultam, és a bátyámra néztem. Ő is könnyezett. Anyu odahúzta magához, és Hugh a vállára hajolva sírt.

– Hé, Hugh! – sziszegtem suttogva, a kezemmel eltakarva a számat. – Szeretnél játszani Gerarddal a mise után?

– Pszt, Claire! – szipogott anyu, és a ruhaujjába rejtett zsebkendővel megtörölte az arcát. – Ne itt.

Ne itt?

Ezt hogy érti?

Nem jöttem rá, mi történik, de nem tetszett. Fura érzés keletkezett a hasamban, ami egyre erősebb lett, valahányszor a koporsók felé néztem. Hugh azt mondta, így nevezik azokat
a ládákat ott, az oltárnál.

A nagy barna volt, a kicsi pedig fehér. Hugh azt mondta, Gerard apukája, Joe, a nagy barna koporsóban van, és a húga, Bethany, a kicsi fehérben.

Mert most szombaton vízbe fulladtak.

A megfulladtak szót most tanultam, és nehezen értettem meg, de attól még szuperszomorú lettem. Mert amikor az ember megfullad, beteszik egy ládába.

– Megfulladtak. – A szemöldökömet ráncolva összpontosítottam, és próbáltam lebetűzni ezt a fura szót. – M-E-G-F-U…

– Pszt, Claire!

Nem ment, túl hosszú volt.

Összekulcsoltam a kezemet, majd szétnyitottam, aztán körülnéztem, és integetni kezdtem, amikor megláttam Hugh és Gerard tanárát a sor túloldalán.

– Hagyd abba, Claire! – szólt rám anyu, azzal elkapta a kezemet, és az ölembe tette. – Légy jó!

Én azt hittem, jó vagyok.

Nagyon igyekeztem jó lenni anyu kedvéért, ezért ráültem a kezemre, és már nem lóbáltam a lábam.

Egészen addig, míg elkezdődött a zene, és mindenki felállt.

– Oasis, apu! – lelkendeztem, és alig tudtam visszafogni az izgatottságomat. Ismertem ezt a dalt. Ez volt apu és Joe kedvenc együttese. A dal címe az volt, hogy Stop Crying Your Heart Out.

Apu nem mosolygott. Túlságosan szomorú volt. Joe volt a világon a legjobb barátja, és most ott feküdt a barna koporsóban, de Gerard volt az én legeslegjobb barátom az egész világon, és örültem, mert ő nem fulladt vízbe Joe-val és Bethanyval.

Apukám húzta ki Gerardot a vízből. Beugrott, és megmentette. Öltönyben és cipőben. És zokniban. Az apukám hős volt. Ezt mondták a szomszédok.

Amikor Murphy atya végigment a padsorok között a büdös füstöt lengetve, befogtam az orromat, és feszengve mocorogni kezdtem, de hamar elfeledkeztem a szagról, amikor a tekintetem megállapodott a koporsókon. Most vitték őket végig a padok között.

Először a nagy barnát.

Aztán a kicsi fehéret.

A sírás egyre hangosabb lett, amitől szuperszomorú lettem. Amikor a fehér koporsó elhaladt a padunk mellett, a bátyám felzokogott, és hangosan sírt, anyu mellkasába fúrva a fejét.

– Pszt, Hugh! – szóltam rá. – Légy jó!

– Pszt, Claire! – sziszegte anyu és apu egyszerre.

Nem értettem.

Az emberek elindultak a koporsók után.

Gerard nagymamája és nagypapája, a nagynénik és nagybácsik, az unokatestvérei. Az anyukája, Sadhbh is, akit a barátja, Keith támogatott, és a büdös fiuk is, Mark.

Nem szerettem Markot. Nem tetszett a gonosz szeme, sem a nagy lapátkeze, sem az, hogy mindig mérgesen nézett ránk.

Mögöttük pedig Jacqui nénikéje mellett ott cammogott a legeslegjobb barátom az egész világon.

Gerard.

Izgatottság vett erőt rajtam, amint megláttam, és alig tudtam visszafogni magam, mert legszívesebben ugráltam volna ültömben. Elkerekedett szemmel néztem, ahogy a szőke fiú, akinek a fürtjei az enyémhez hasonlítottak, a fekete zakóból kilátszó fehér inge ujjával megtörölte az orrát, aztán rám emelte a tekintetét.

– Szia! – tátogtam némán, és felé intettem.

Annyira szomorú volt a szeme, az arcát könny áztatta, de mégis felemelte a kezét, és visszaintegetett.

– Szia!

A szívem szupergyorsan kezdett verni, mintha futottam volna, és a hasam úgy bukfencezett, mint a palacsinta, amikor átfordítják a serpenyőben.

– Ne menj sehová! – kezdte anyu, de nem tehettem róla. Máris kicsusszantam a padból, és végigfutottam a padok között. – Peter, állítsd meg!

– Claire! – suttogta apu sziszegve, de ezzel már elkésett.

Odafutottam hozzá. Addig nem is lassítottam, míg oda nem értem a legjobb barátom mellé, a kezébe csúsztattam az enyémet, és megszorítottam.

– Hiányoztál.

Gerard szipogva még szorosabban fogta a kezemet, és a zakója ujjával megtörölte az arcát, ahogy a koporsók után lépdelve kimentünk a templomból.

– Te is hiányoztál.

– Örülök, hogy nem te vagy a ládában – súgtam a fülébe, közelebb hajolva, hogy csak ő hallhassa. – Te vagy a kedvencem az egész világon, és bárkit elcserélnék érted. Még Hugh-t is.

– Nem illik ilyeneket mondani – felelte, de nem tűnt mérgesnek, csak még jobban megszorította a kezemet, ahogy követtük a tömeget a temetőkert felé.

– Imádkoztam, hogy te legyél az – mondtam gyorsan, mert muszáj volt elmondanom mindazt, ami a fejemben gyűlt a hajó óta. A vízbe fulladás óta. – Amikor azt mondták, hogy valakit kimentettek a vízből. Imádkoztam, hogy te legyél az.

Fojtottan felzokogott, és felém fordult.

– T-tényleg?

Bólintottam.

– Megígértem istennek, hogy csupa jó dolgot fogok csinálni a világon, ha téged visszahoz. – Ragyogó arccal néztem rá. –
És meghallgatott.

– Az nem isten volt, Claire – suttogta, újra megtörölve az orrát. – Hanem az apukád.

– Nem érdekel, ki volt az – feleltem. – Csak az számít, hogy te itt vagy.

– Nem hiszem, hogy a családom így gondolná – mondta, és menet közben újra a földre szegezte a tekintetét. – Szerintem azt akarták, hogy apukád Bethanyt mentse meg.

– Én nem – ismertem be őszintén. – Én inkább téged akartalak megtartani.

– Claire, gyere vissza hozzánk, kérlek! – szakított félbe apu, utolérve minket, és a vállamra tette a kezét. – Most nem lehetsz Gerarddal.

Már nyitottam volna a szám, hogy ellenkezzem, de Gerard válaszolt helyettem.

– Kérlek, ne vidd el tőlem!

– Hagyd őket, Pete – szólt Jacqui néni apunak. – Isten a megmondhatója, hogy a szegény fiúnak most szüksége van egy ismerős arcra.

Úgy tűnt, aput ez kevéssé győzte meg, de hagyta, hogy Gerarddal együtt menjek ki a sírhoz.

– Nem tudom, most mit csináljak – mondta, amikor odaértünk. – Nem akarok velük hazamenni.

– Anyukáddal és Keithszel? – Viszolyogva ráncoltam az orromat, és azt morogtam: – És büdös Markkal.

Gerard mereven biccentett.

– Az apukámat akarom.

– De apukád most már angyal, nem?

Megvonta a vállát.

– Murphy atya ezt mondta.

– Nem hiszel neki?

– Már nem tudom, mit higgyek – felelte, majd hosszan hallgatott, aztán csalódottan felsóhajtott. – Hülyén néztem ki.

– Mikor?

– A misén.

– Miért?

– Mert nem tudtam elolvasni – mondta halkan.

– Az imát? – kérdeztem, visszagondolva arra az imára, amelyet Gerard olvasott fel a misén az oltárnál. – Szerintem ügyes voltál.

– Rohadtul nem tudtam elolvasni a szavakat, Claire – mondta fojtottan, könnyes szürke szemét rám emelve. – Csak úgy kitaláltam valamit.

– Nem baj, Gerard. – Nagyon erősen mosolyogtam, hátha jobb kedvre derítem. – Szerintem te voltál a legeslegjobb.

– Mark azt mondja, azért van, mert buta vagyok – tette hozzá, megszorítva a kezemet. – A fülembe súgta, amikor visszamentem az oltártól.

– Mark az, aki buta – mordultam fel bosszúsan. – Te vagy a legokosabb, akit ismerek. Mármint szuperokos vagy.

– Amikor a szavak a papíron vannak – mondta ingerülten sóhajtva. – Esküszöm, rendesen emlékszem rájuk a fejemben. Gond nélkül el tudtam volna mondani, ha nem nézek le arra a hülye papírra.

– Gerard.

– Nem fogom fel – tette hozzá azonnal. – Nem számít, hogy én írom le, vagy anyukám. Azon a papíron egyetlen szót sem fogok fel.

– Segíthetek neked – ajánlottam. – Egyre könnyebben el tudom olvasni a Tara és Ben-könyveket a suliban.

– Csak maradj. – Megint megszorította a kezemet. – Az segít.

– Tényleg?

Mereven biccentett, és egyet lépett a sírgödör felé, és lenézett.

– Mély.

– Igen, szupermély – értettem vele egyet, odalépve mellé, és belestem a földbe ásott nagy gödörbe.

– Sötét.

– Aha – bólogattam lelkesen. – Túl sötét.

– Félt a sötétben.

– Bethany?

– Aha.

– Semmi baj, mert apukád vele van, és majd ő vigyáz rá.

– És velem mi lesz? – suttogta, és egy magányos könnycsepp gördült le az arcán. – Rám ki fog vigyázni?

– Majd én, te butus – feleltem, és elengedtem a kezét, hogy át tudjam ölelni. – Majd én vigyázok rád, Gerard.

Élesen levegő után kapott, és tudtam, hogy megint sírni fog. De nem. Csak kibontakozott az ölelésemből, elfordult a nagy gödörtől, és rohanni kezdett az ösvényen, el a tömegtől, elengedve a füle mellett, hogy az anyukája és a nagynénik a nevét kiáltják.

Gyorsabb volt nálam.

Hosszabbak voltak a lábai.

De Gerard eddig még sosem futott el előlem.

Ez elszomorított.

– Hé, Gerard! – kiáltottam, nagyokat fújtatva, ahogy rohantam utána. – Várj meg!

– Visszahozom – mondta Hugh és Patrick egyszerre, és úgy száguldottak el mellettem, mintha ők lennének Írország legjobb futói.

A bátyám és a barátai hétévesek voltak. Én csak öt. Nem igazságos, hogy nem tudtam lépést tartani velük.

Ekkor egy apró kéz csusszant az enyémbe, ezért megfordultam, és egy élénkkék szempár nézett vissza rám.

– Szia!

– Lizzie! – Elmosolyodtam a legjobb barátnőm láttán, a karomba zártam, és szorosan magamhoz öleltem. – Eljöttél.

– Mind eljöttünk.

– Még Caoimhe is?

– Aha. Visszamész a szüleidhez?

– Meg kell keresnem Gerardot.

– Szeretnéd, ha veled mennék?

Boldogan bólintottam.

Lizzie visszamosolygott rám, aztán belém karolt, és szökdelve jött mellettem arrafelé, amerre a fiúk futottak.

– Nem szeretem azt a szagot a templomban.

– Én sem – vágta rá. – Büdös.

– És túl meleg van – tettem hozzá. – Anyu rám adta a harisnyát és ezt a nagy kardigánt. – Kimelegedve babráltam a kardigán gombjaival, és hangosan felsóhajtottam, amikor nem tudtam szétnyitni. – Még mindig nem megy a gombolás, Liz.

– Nem baj – felelte Lizzie, és már nyúlt is a kardigánom felé. – Én fantasztikus vagyok.

Tényleg fantasztikus volt. Lizzie annyira fantasztikus volt, hogy még le is tudta írni a fantasztikus szót. Mindig kapott csillagot a szuperszorgalmáért a tanító nénitől. De engem nem zavart. Gerard és Shannon mellett Lizzie volt a harmadik kedvenc barátom a világon.

– Szerinted jobban lesz majd? – kérdeztem nem sokkal később, amikor befordultunk a sarkon a temető csendesebb részében, és megpillantottuk a fiúkat.

Nem messze megláttam Hugh-t. Gerardot magához ölelte, miközben a másik barátjuk, Patrick a járdán ült, és mindkettejüket átkarolta. Nem hallottam, mit mond a bátyám Gerardnak, de tudtam, hogy valami okosat. Hugh-nak az ilyesmi nagyon jól ment. Mindig tudta, mit kell mondania.

– Kicsoda?

– Gerard.

– Nem tudom, Claire. – Lizzie megvonta a vállát, míg segített felkötni a kardigánt a derekamra, amikor lecsúszott rólam. – Caoimhe szerint Gibsie még sokáig szomorú lesz.

– Nagyon sokáig – értettem vele egyet, és már a gondolat is elszomorított.

– Azt mondta, muszáj békén hagynunk, és időt kell adnunk neki.

– Időt?

– Aha.

– Időt, de mire?

– Nem tudom – felelte megvonva a vállát. – De Caoimhe szerint fontos.

– Meg akarom ölelni.

– Az jó lenne – mondta. – A te öleléseid a legjobbak.

– A tieid is elég jók – feleltem. – Szuperpuhák.

– De a te ölelésed olyan, mint a napsütés.

– Mint a napsütés? – Zavartan néztem rá. – Miért?

– Mert napsütés vagy, te butus – nevetett, majd szökdelve elindult a fiúk felé. – Vagy talán a samponod miatt.

– A samponom miatt? – Hátranyúltam, előrehúztam egy tincset, és megszagoltam. – Ez nem napsütés, Liz, hanem eper.

– Annyira sajnálom, ami apukáddal történt, Gibsie – mondta Lizzie, amikor odaértünk hozzájuk. Letérdelt Gerard elé, átkarolta a barátunkat, és szorosan magához ölelte. – És a húgoddal.

– Kösz, Liz – szipogott Gerard, viszonozva az ölelést.

– Ó, ezt neked hoztam – tette hozzá Lizzie, és benyúlt a szoknyája zsebébe. – Bocs, egy kicsit elhervadt a zsebemben. – Egy kókadt margarétát tett Gerard ölébe, aztán leült a bátyám mellé a járdára. – A sírra.

– Kösz, Liz. – Gerard begyűrte a virágot a zsebébe, aztán a bátyám, majd Patrick felé fordult. – Köszönöm, hogy velem maradtatok, srácok.

– Mindig maradni fogunk, Gibs – felelte Hugh, egyik karjával továbbra is Gerardot ölelve, a másikkal pedig odahúzta magához Lizzie-t.

– Pontosan – helyeselt Patrick, a másik oldalról átkarolva Gerardot. – Mire vannak a barátok?

Forró, dühös érzés hasított bele a mellkasomba.

Mindig ez történt, amikor Liz és Hugh együtt voltak. Lizzie elvileg az én barátnőm volt, de amikor átjött hozzánk, inkább a bátyámmal játszott, és ez nem tetszett nekem.

Törökülésben letelepedtem eléjük a járdára, a könyökömön lévő vart piszkáltam, és próbáltam szebbeket gondolni. Kedvesebbeket. Végül is megígértem istennek. Megtarthattam Gerardot.

– Liz! – Caoimhe ismerős hangja szelte át a levegőt. – Hogy képzelted, hogy csak úgy elszaladsz? Anyu mindenütt téged keres!

– Ó, a kakiba! – morogta Lizzie, és gyorsan feltápászkodott. – Jobb, ha visszamegyek.

– Visszakísérlek a nővéredhez – ajánlotta Hugh, és már fel is pattant. – Mindjárt visszajövök, Gibs.

– Az tuti, hogy bejön neki Liz – jelentette ki Patrick a távolodó Hugh és Lizzie után nézve.

– Ó, igen – mondta Gerard csendesen. – Annyira látszik rajta.

Patrick gondterhelten hozzátette:

– Szerintem ő is bejön Liznek.

– Aha – felelte Gerard. – Rajta is látszik.

– Mi az, hogy bejön neki? – kérdeztem.

– Amikor két ember szeretné egymás kezét fogni, és az egész ebédszünetben egymással akarnak játszani. Csak ők ketten – magyarázta Patrick.

– De Hugh nem is ugyanabba az iskolába jár, mint Liz, szóval hogyan jöhetnek be egymásnak, ha nem is játszhatnak együtt ebédszünetben?

– Akkor otthon csinálják – jegyezte meg Gerard.

– Játszanak?

– Aha.

– De te is játszol Lizzie-vel, Patrick – tettem hozzá. – Szóval ez azt jelenti, hogy neked is bejön?

– Nem tudom. Talán néha – válaszolta szórakozottan, majd hirtelen felállt. – Mindjárt jövök.

– Bocs, hogy az előbb elfutottam – mondta Gerard, miután Patrick elment. – Nem előled futottam el.

– A nagy gödör miatt volt, ugye? – kérdeztem, és odakúsztam, hogy melléüljek. – Engem is megijesztett.

Könnyes, kék szemmel lassan bólintott.

– Nem akartam látni, ahogy beteszik a húgomat abba a gödörbe.

– Hé, Gerard!

– Igen, Claire?

– Időre van szükséged?

– Mihez?

– Nem tudom. – Megvontam a vállam, és megigazítottam a csomót, amely a kardigánt a derekamon tartotta. – Caoimhe azt mondta, sok időre van szükséged, és hagyjunk békén.

– Nem, nem, ne menj el! – bukott ki belőle, és elkapta a kezemet. – Jó?

– Nem akartam elmenni, te butus. – Halkan felnevettem, és lenéztem a kezére, ami mellett az enyém szuperpicinek tűnt. – Sosem hagynálak itt, Gerard.

– Apu is ezt mondta. – Reszketve beszívta a levegőt, és szorosan lehunyta a szemét, majd azt suttogta: – Szóval csak… kérlek, ne menj el, jó?

– Sosem megyek el, Gerard – feleltem, annyira közel húzódva, hogy a vállunk összeért. Mindig ez történt, ha Gerarddal voltam. Állandóan azt akartam, hogy a kezünk összeérjen. Vagy a vállunk. Vagy a lábujjunk. Sosem akartam, hogy hátralépjen, vagy elmenjen. Csak azt akartam, hogy ott maradjon mellettem. Még akkor is, amikor szuperszomorú volt. – Sosem hagylak itt.

– Komolyan mondom – suttogta, és most felém fordult. – Nem veszíthetek el még valakit, akit szeretek.

– Szeretsz?

Bánatosan bólintott, és újabb könny gördült le az arcán.

– Téged szeretlek a legjobban.

Ragyogó arccal néztem rá.

– Még Hugh-nál is jobban?

Viszolyogva fintorgott.

– Nem szeretem Hugh-t.

– Még Patricknál is jobban?

– Feelyt sem szeretem.

– Nem?

– Csak téged.

– Tudod, Gerard, ha bármikor szuperszomorú vagy, akkor lehetek a te húgod is. Hugh-t nem zavarná.

– Nem lehetsz a húgom, Claire.

– Miért nem?

– Mert az embernek nem jöhet be a húga.

– Bejövök neked? – A pocakom megint bukfencet vetett. – Lizzie nem? Mert egyszer hallottam, amikor Hugh azt mondta, hogy Lizzie szuperszép.

– Lizzie? Jaj. Dehogy – morogta, nemtetszése jeleként elhúzva a száját. – Lizzie-t észre sem veszem.

– Nem?

– Senki mást nem veszek észre. – Az ajka szélén apró mosoly bujkált, majd hozzátette: – Csakis téged.

– Gerard, drágám, ideje hazamenni – kiáltotta egy ismerős hang, és éreztem, ahogy Gerard megdermed mellettem, amikor meglátta, hogy a rokonai felénk jönnek. – Nemsokára érkeznek hozzánk a gyászolók.

– Még öt percet – lehelte Gerard, aki most már szaporán, zihálva vette a levegőt. – Légyszi.

– Most már tényleg mennünk kell – nógatta az anyukája.

– Légyszi – ismételte Gerard, ádáz tekintettel nézve a járdát. – Még öt perc.

– Gerard…

– Velünk is hazajöhet, Sadhbh – javasoltam, átkarolva Gerard vállát, amennyire csak tudtam. Nem ment könnyen, mert sokkal nagyobb volt nálam, de azért megpróbáltam. – Van hely az autónkban.

– Ma nem, Claire, kicsim – felelte szipogva. – Gerardnak most a családjával kell lennie.

– Ők nem a családom – vágta rá Gerard fojtottan, ziháló mellkassal. – Ők az én családom – tette hozzá az ellenkező irányba mutatva, ahol az apját és a húgát eltemették. – Csak hagyjatok békén, jó?

– Gerard! – kapott Sadhbh levegő után, aztán kitört belőle a zokogás. – Most arra van szükségem, hogy velem legyél.

– Hadd menjen a barátaival, drágám – próbálta győzködni Keith. – Sokkal jobban fogja érezni magát a vele egykorúak között.

– Aha, hadd menjen – mordult fel Mark. – Elegem van a bőgésből.

– Mark! Ezzel nem segítesz!

– Nem kapok levegőt… – lehelte Gerard elhaló hangon, felém fordulva, és szürke szeme rémülten villogott, ahogy próbált levegőhöz jutni. – Nem kapok levegőt, Claire.

A szemem ijedten kerekedett el.

– Nem?

Megrázta a fejét, látszott rajta a rettegés.

– Megfulladok.

– Megfulladsz? – sikoltottam kétségbeesetten. Felpattantam, és őt is magammal húztam. – Semmi baj, Gerard. Csak ki kell nyitnod a szád, és hagynod, hogy bemenjen rajta a levegő.

– Nem m-megy!

– Nem megy?

– N-nem.

És ezután elszabadult a pokol.

– Mi történik vele?

– Pánikrohama van.

– Gibs?

– Gerard, drágám, én vagyok az, Sinead. Hallasz?

– Nem kapok levegőt!

– Segítsetek neki!

– Nem, n-ne eng-engedd el a k-kezem!

– Nem engedem, Gerard.

*

Ott feküdtem a sötétben, csak bámultam a mennyezetet, és nagyon igyekeztem bátor lenni. Nem szerettem sötétben aludni, de ma éjjel a bátyám hálószobájában voltam, ezért nem én döntöttem. De nem volt annyira ijesztő. A hold nagy volt és fényes, és bevilágított az ablakon, mint egy éjjeli lámpa.

– Még mindig ébren vagy?

Ez Hugh volt.

– Aha – suttogtam. – És te?

– Nyilván. Feltettem egy kérdést, nem?

– Ja, de.

– Még mindig fogja a kezed?

Lenéztem. Még mindig összekulcsoltuk a kezünket Gerarddal, ezért bólintottam.

– Aha.

A bátyám felkönyökölt, áthajolt Gerard alvó alakja fölött, és azt suttogta:

– Szeretnél kimenni vécére, mielőtt elaludnál?

– Szuperjó lenne. – Idegesen harapdáltam az ajkamat. – Mi van, ha bepisilek álmomban?

– Össze ne merd pisilni az ágyam!

– De mi van, ha elalszom, és mégis bepisilek?

– Akkor menj ki a vécére, mielőtt elaludnál.

– Nem lehet. Nem engedne el, és egész nap a kezét fogtam.

– Jó, de kidőlt – suttogta Hugh. – Adtak neki valami gyógyszert, hogy elaludjon.

– Igen – feleltem, a szemöldökömet ráncolva az emlékre. – Olyan szomorú volt.

– Tudom. – Hugh nagyot sóhajtott. – Csak húzd el a kezedet, és menj.

– Már megpróbáltam. – A tenyerem izzadt, annyira átmelegedett, de Gerard még mindig két kézzel kapaszkodott belém.
A temetés óta nem engedte el. – Beszorultam, Hugh.

– A rohadt életbe!

– Ne káromkodj.

– Hadd maradjon itt éjszakára a gyerekekkel, Sadhbh – hallottam anyut a hálószoba ajtajának túloldaláról. – Már alszik, szegénykém. Holnap reggel első dolgom lesz, hogy hazavigyem.

– Ó, a fenébe! – tátogta Hugh, és hanyatt vágta magát, vissza alvó helyzetbe.

– Ne beszélj csúnyán! – sziszegtem suttogva, és követtem a példáját.

– Azt sem tudom, mihez kezdjek, Sinead – zokogott Gerard anyja. – Szegénykém annyira összetört.

– Erős fiú, és csodálatos anyja van, aki szereti. Mindent át tud vészelni.

– De annyira szörnyű, így is megviselte, hogy külön mentünk az apjával, és most, hogy Joe nincs, és Keith múlt hónapban odaköltözött hozzánk… – Újabb fájdalmas zokogás. – Félek, hogy úgy fogja érezni, hogy lecserélem az apját.

Tovább folytatódott a sutyorgás, aztán a csendben csak a távolodó léptek zaja hallatszott.

– Tényleg lecserélte Joe-t – morogta Hugh az orra alatt.

– Hugh!

– Mi van? Ez az igazság.

– Igen, de akkor sem mondhatod ki hangosan.

– Akár kimondom hangosan, akár csak gondolom, attól még igaz, Claire. Sadhbh dobta Joe-t Keith kedvéért, és ezt mindenki tudja.

– Még Gerard is?

– Főleg Gerard.

– Nekem sosem mondta.

– Mert úgy bánik veled, mint a hímes tojással.

– Tényleg?

– Aha.

– Ó… – A homlokomat ráncolva az oldalamra fordultam, és úgy néztem a bátyámat. – Hé, Hugh. Mit jelent az, hogy dobta?

– Amikor valaki, akit szeretsz, megszabadul tőled, mert valaki mást jobban szeret – válaszolta felém fordulva.

– Ó. – Az ajkamat harapdáltam, és elgondolkodtam ezen. – Anyu is dobni fogja aput, mint ahogy Sadhbh dobta Joe-t?

– Kizárt – felelte Hugh magabiztosan. – Anyu jól szereti aput.

– Sadhbh nem jól szerette Joe-t?

– Valamikor régen igen – mondta megvonva a vállát. –
De gondolom, abbahagyta.

– Ez szuper szomorú.

– Ne mondogasd állandóan, hogy szuper, Claire.

– De szeretem a szuper szót – tiltakoztam. – Még le is tudom írni.

– Aha, aha – mondta nagyot ásítva. – Oké, azt hiszem, van egy tervem.

– Tényleg?

– Aha – bólintott a bátyám, és áthajolt Gerard alvó alakja felett, majd megkereste a kezét. – Fogom a kezét, míg te kimész a vécére.

– De mi van, ha felébred, és megint pánikrohama lesz?

– Akkor jobb, ha gyorsan pisilsz – morogta a bátyám, és kifeszítette Gerard kezét az enyémből. – Most, Claire. Fuss gyorsan!

*

Valamikor később az éjszaka folyamán sírás hangjára ébredtem.

– Hugh? – Nagyokat pislogva kinyitottam a szemem, és zavartan néztem körül a bátyám szobájában. – Te vagy az?

– N-nem, ő m-még alszik.

– Gerard? – A hasam bukfencet vetett, amikor meghallottam a hangját, és gyorsan az oldalamra fordultam, hogy lássam az arcát. – Szia!

Már az oldalán feküdt, velem szemben, mindkét kezével a jobb kezemet szorítva.

– Szia!

– Jól vagy?

Szipogva beletörölte az arcát a párnába, és lassan megrázta a fejét.

– Rossz álmod volt?

Kurtán biccentett.

– A hajóról? – kérdeztem, szabad kezemet a kezére téve. – Arról, hogy a vízbe estél?

Újabb kurta bólintás.

– Most már biztonságban vagy – próbáltam felvidítani. – Jó melegben és szárazon… és újra velem vagy.

Nem mosolyodott el. Ehelyett továbbra is csak bámult rám, és nagy, kövér könnycseppek csorogtak le az arcán.

– Most mit csináljak, Claire?

– Ezt hogy érted? – kérdeztem, és közelebb húzódtam, hogy a lábfejünk összeérjen. Fázott a lábam. Gerardé mindig meleg volt. Kivéve múlt szombaton. Az ő és Hugh elsőáldozásának napján. Azon a napon, amikor az apukája és az enyém elvitték a két családot arra a nagy hajóra ünnepelni. Azon a napon Gerard kék volt, és jéghideg.

– Apu nélkül – suttogta, befedve a lábfejével az enyémet. Szorosan lehunyta a szemét, majd fojtottan azt mondta: – És a h-húgom n-nélkül. – Szipogva visszatartotta az újabb zokogást, és reszketve kifújta a levegőt. – Teljesen egyedül vagyok.

– Nem, dehogy – suttogtam, és a szabad kezemmel letöröltem egy szupernagy könnycseppet az arcáról. – Ott van Sadhbh, és Keith, és Mark…

– Őt utálom – vágott a szavamba éles szisszenéssel.

– Kit? Keitht?

Mereven biccentett.

– És n-nem csak őt.

– Markot is?

Szipogva nagyot nyelt, és azt mondta:

– Nem tetszik, ahogy rám néz.

Elkerekedett a szemem.

– Csúnyán néz rád?

– Gonoszan néz rám – magyarázta. – Mintha bántani akarna.

Harag nőtt a hasamban.

– Bántani?

Megint bólintott.

– Talán meg is ölne.

– Hát akkor majd jól fütyin rúgom, ha bánt téged – mordultam fel. – Tudom, hogyan kell. Csak kérdezd meg Hugh-t. Múlt héten fütyin rúgtam, amiért tönkretette a Barbie-mat, és sírt.

– Ó, igen – mosolygott Gerard. – Emlékszem.

Az első nagy mosolya az óta a nap óta.

– Tetszik az arcod, amikor ezt csinálod – mondtam, megérintve a gödröcskét, amely megjelent az arcán, ha mosolygott.

– Mit?

– Amikor mosolyogsz – magyaráztam. – Rezeg tőle a pocim.

– Rezeg?

– Aha – kuncogtam lelkesen bólogatva, amikor megint megtörtént. – Mint a zselé.

– Hm. – Gerard összevonta a szemöldökét, és úgy nézett rám, mintha szupererősen összpontosítana. – Nekem is.

– Hé, Gerard!

– Igen, Claire?

– Még mindig fogod a kezem.

– Tudom. – Megborzongott, és megszorította a kezemet. – Bocs. Csak… Jobban érzem magam, ha fogom a kezed.

– Tényleg?

– Igen. – Óvatosan méregetett. – Nem baj?

– Nem – feleltem ragyogó szemmel. – Örökké foghatod a kezemet.

– Megígéred?

– Aha. – Nagyot ásítottam, mert elálmosodtam. – Megígérem.

ELSŐ FEJEZET

Erőteljes visszatérés

GIBSIE

TÍZ ÉVVEL KÉSŐBB

ÜVÖLTS, TE SZÁNALMAS KIS SZAR, PARANCSOLTA A HANG A FEjemben.

Ez az én hangom volt?

Vagy valaki másé?

Már nem tudtam biztosan.

Ebben a pillanatban csak annyit tudtam, hogy mást sem akarok, csak mozogni, futni, üvölteni, de nem sikerült.

Hívj segítséget, a francba már!

Nem megy!

Semmi sem vált be.

Egyetlen izmomat sem tudtam megmozdítani.

Még a kisujjamat sem.

Megbénított a félelem.

Megint.

Tehetetlenül feküdtem, és az arcom alá szorult matracot áztattam a könnyeimmel.

Nyomás.

Felfelé kúszott a torkomban.

Egyre mélyebben belepréselt a matracba.

A néma könnyeket néma sikolyok követték, amelyek nem tudták működésbe hozni a hangszalagjaimat.

Csepp. Csepp. Csepp.

A rám nehezedő súlytól bent rekedtem a rémületem személyes, örök vermében.

Fuldoklás.

Az arcomat a matracba nyomtam, míg nem kaptam levegőt. Hagytam, hogy a víz robbanásig megtöltse a tüdőmet.

Remegő orrcimpák.

Ez nem a valóság.

Hadonászó karok.

Nem vagy itt.

Bekúszó sötétség.

Már nem fáj.

A fejem fölött összecsapó hullámok képe lassan átalakult az emeleti közlekedő ismerős látványává.

Fuldoklom, anyu.

Láttam a hálószobai lámpája fényét kiszűrődni az ajtó alatti résen.

Megint lesüllyedek.

Az a rettenetes, ismerős égető fájdalom hasított belém, amitől a testem tehetetlenül vergődött.

Miért nem látsz?

A halál is jobb lenne ennél.

Fáj.

Belül már haldokoltam.

Ne hagyd!

A bensőm már tönkrement.

Ne hagyd neki!

A szívem lassan szétfoszlott a mellkasomban.

Nem, ne vigyél el tőlük!

A szívverésem csigalassú lett a mellkasomban, de még mindig hallottam, ahogy a pulzusom a fülemben dübörög.

Ne! Kérlek. Ne hagyd neki, hogy megmentsen!

Mert sosem gyógyulnék meg.

A te hibád, hogy meghalt.

Éreztem a kezét a testemen.

Tartsd a szemed az ajtón!

Nyomás.

Kérlek, engedj el!

Felgyülemlett a mellkasomban.

Az apukámat akarom.

Kaparta a torkomat.

Ne kényszeríts, hogy elengedjem a kezét.

Fojtogatott.

Nem látom a húgomat.

Összenyomott.

Egyre mélyebbre és mélyebbre süllyed a sötétben.

Nekifeszült a tüdőmnek, míg a végén nem kaptam levegőt.

Közeledik.

– Ne!

Menj vele!

– Elég!

Megígérem, hogy jobb lesz odalent.

– Apu!

Tartsd vissza a lélegzeted!

És ekkor kihúzott a vízből.

– Lélegezz, kölyök, lélegezz!

Megérdemled a büntetést.

– Próbálkozz, az istenit!

Megérdemled a fájdalmat.

– Egy, két, há, négy, öt!

Megérdemled, hogy tönkremenj.

– Menjetek arrébb!

Belülről kifelé.

– Van pulzusa…

– Ne! – Levegő után kapkodva kászálódtam ki az ágyból, lendületesen megindultam, de azonnal összeestem. – Jézusom! – Rémülten túrtam bele verejtéktől csatakos hajamba, aztán megdörzsöltem az arcomat. A szorongás ide-oda dobálta magát bennem, amitől a szívem démoni pingponglabdaként pattogott a mellkasomban.

Még mindig éreztem a víz ízét a számban, éreztem a rémületet, ahogy a tüdőm megtelt, és annyira égett, hogy majd szétrepedt.

Ziháló mellkassal és szaggatottan lélegezve bámultam a mennyezetet a sötétben, kétségbeesetten kapkodva a levegőt.

Bumm.

Bumm.

Bumm.

A szívem olyan vadul vert, hogy elindult felfelé a mellkasomban, és szinte a torkomban éreztem az ízét.

Fémes. Bűnös. Rossz!

– Jól vagy – próbáltam megnyugtatni magam, de nem sikerült. – Jól vagy.

Bumm.

Bumm.

Bumm.

Nem kaptam levegőt.

De igen, kapsz.

Rendesen lélegzel, seggfej.

Csak rémálom volt. Nem a valóság.

De az volt.

Valóságos.

Rossz.

Rossz.

Rossz!

– Hagyd már abba, a kurva életbe! – utasítottam elkalandozó elmémet, majd négykézlábra kecmeregtem, és vakon elindultam a sötétben. – Csak fogd be a pofád egy kibaszott percre!

Bumm.

Bumm.

Bumm.

Még mindig ébren vagyok?

Bumm.

Bumm.

Bumm.

Vagy visszaaludtam?

Bumm.

Bumm.

Bumm.

Most már egyértelmű, hogy mozogtam, botladozva kúsztam a sötétben, egyedül az emlékezetem irányított.

Bumm.

Bumm.

Bumm.

Durva agyi köd támadta meg az érzékszerveimet, és éreztem, hogy megcsúszom.

Megint elsodródtam.

Egy újabb rémálomba.

Jézusom, ne!

– Nem, nem, nem… – Nyöszörögve küzdöttem az ellen, amiről tudtam, hogy bekövetkezik, de hasztalan.

Még álmomban sem tudtam semmit megváltoztatni.

– Gerard!

Valahol a távolban hallottam a hangját.

– Szent isten, Gerard!

A szívem őrjöngve dübörgött a mellkasomban.

– Semmi baj. Csss, csss, minden rendben.

Mozgott a lábam.

– Én vagyok az. Biztonságban vagy.

A kezem kinyúlt felé.

– Itt vagyok.

De semmit sem láttam.

– Csss, bébi, itt vagyok.

A pulzusom a fülemben zubogott.

– Itt vagyok veled.

A hullámok átcsaptak a testem felett.

– Nyisd ki a szemed, Gerard!

Az érintése összezúzta a lelkemet.

– Gyere vissza hozzám…

– Bassza meg! – nyögtem fel, kegyetlenül köhögve és prüszkölve, mintha a vízbe fulladás fantomérzete továbbra is pusztítást végzett volna a pszichémben. – Claire? – kiáltottam rémülten, és felpattant a szemem. – A köd felszállt az elmémről, és hirtelen újra láttam. – Claire?

– Én vagyok az. – Jól ismert kéz fogott át hátulról, amitől az egész testem egyszerre merevedett meg és rándult össze. – Itt vagyok, Gerard.

Ekkor megéreztem a samponját, meg a mosóport, amellyel az anyukája mosta a ruháit, és éreztem, ahogy a mellkasa nekinyomódik a hátamnak, ahogy szorosan magához ölel.

Megkönnyebbülés.

Olyan erővel árasztotta el a testemet, hogy megsemmisített minden csepp adrenalint, amely az ereimben száguldott, és csak gubbasztottam ott összetört roncsként a karjában.

– Claire.

Amikor a keze hozzám ért, nem rezzentem össze. Nem éreztem a szokásos rémületet, amely felemésztett, valahányszor elkaptak hátulról.

Ki sem kellett nyitnom a szemem, hogy tudjam, valamiképp sikerült alvajáróként átkeverednem a szobájába. Megint. Ez volt az egyetlen hely, ahová a lábam vitt. Ez volt az egyetlen hely, ahol kaptam levegőt.

És hátra sem kellett néznem, hogy tudjam, a kedvenc pink egyszarvús egybepizsamája van rajta. Olyan jól ismertem ezt az anyagot, hogy azonosítottam, amint a hátamhoz ért, míg Claire átölelt.

Az ő érzékelése az én érzékelésem lett, és sikerült lehorgonyoznom a pillanatban. Megtaláltam az erőt, hogy a mostani énemet kirángassam a rémálmaimból. A múltamból.

– Most már biztonságban vagy – töltötte ki Claire hangja a csendet azzal a magabiztossággal, amelybe jelen pillanatban kétségbeesetten kapaszkodtam. Minden oka megvolt a magabiztosságra. Ő volt az a szerencsétlen jelölt, aki a vízbe fúlás óta minden egyes nap kénytelen volt visszahozni engem a szakadék széléről.

Claire Biggsre nagyon sok mindent rábízhattam.

A biztonságomat.

A figyelmemet.

A szívemet.

A lelkemet.

Igen, teljes mértékben megkapott, és ez nem túlzás.

Tudtam, hogy egyikünk számára sem igazságos, hogy rendszeresen berontok a szobájába – nem voltam hülye –, de ezt a szokást apám halála után vettem fel, és egyszerűen nem tudtam lerázni magamról. Claire volt a nikotin, amelyet nem tudtam letenni. A mankó, ami nélkül nem tanultam meg járni.

Menj ki a szobájából, seggfej!

Kapd ki magad alól a szart!

Nincs jogod ennyire rá támaszkodni.

– Egyre rosszabbak, Gerard.

Nem kérdés volt, de erőt vettem magamon, hogy ennek ellenére válaszoljak.

– Igen.

– Egyre durvábbak.

Ez sem kérdés volt, de egy reszketeg igennel feleltem.

A rémálmok mindig is szörnyűek voltak. Rendszerint ügyesen el tudtam titkolni előle, ami komoly fegyvertény, tekintve, hogy hétéves korom óta szinte mindennap az ágyában aludtam.

Amikor az éjszakai felriadások rosszabbak lettek, mint például ezen a nyáron, igyekeztem keveset mutatkozni, és tudatosan arra törekedtem, hogy a saját házunkban aludjak. De mintha nem számított volna, mert még álmomban is visszataláltam hozzá.

– Miért? – Aggodalom csengett a hangjában. – Mi történik veled?

Semmi.

Semmi sem történt velem, épp ezért voltam olyan kibaszottul csalódott. A baleset óta üldöztek a rémálmok. Persze néhány éve fokozatosan rosszabbodtak, amikor mindenféle szarsággal küszködtem, de most jól voltam.

Saját magamért hoztam meg a döntést, hogy boldog leszek, és csodával határos módon bevált. Nem volt valódi, igazából nem éreztem magam annak, de szentül hittem, hogy érdemes addig színlelni, míg egyszer csak sikerül. Végül is e nélkül a felfogás nélkül halott lennék.

Olyan volt ez is, mint bármi más, amit valaha is elértem az életben. Még ha nem vált is azonnal valóra, úgy viselkedtem, mintha már így lenne, amíg egyszer csak megtörtént. Például normális akartam lenni, ezért az is voltam. Tehetséges akartam lenni, mint Johnny, okos, mint Hugh, kreatív, mint Patrick, ezért annak mutattam magam, és végül az is lettem.

Persze természettől fogva talán egyik sem voltam, de ha elég sokáig úgy tettem, mintha, akkor nagy eséllyel meg is történt.

Talán Lizzie-nek igaza volt, és hülye fasz voltam. Az biztos, hogy a Tommen után nem jutok be egyetlen egyetemre sem.
De mindig is ott volt a humorérzékem, amelyre támaszkodhattam.

Csodásan bevált, hogy végigblöfföltem az életemet. Plusz pont járt azért, hogy senkinek sem ártottam. Nem úgy, mint Lizzie – én megtaláltam a módját a küzdésnek, a gyásznak, és hogy anélkül védjem meg magam, hogy másokat ízekre szednék.

Miért legyek az elcseszett Gerard, amikor lehettem Gibsie, az elcseszés maga? Nem árthatott semmi, amikor Gibsie voltam, mert Gibsie volt a páncélom, és a humor a kardom.

Nem sokat gondolkodtam a szavakon, amelyek kijöttek a számon. Rendszerint kimondtam azt, ami az adott pillanatban foglalkoztatott, és ez alakította ki azt a személyiséget, akivé a barátaim fejében váltam. Alapból önironikus voltam, sosem bántottam senkit szándékosan, és a hozzáállásom megnevettette az embereket. A szám ontotta a baromságokat a saját rovásomra, mintha egy önszabotáló védőköpeny lenne rajtam.

Soha semmit nem mondtam, ami mások ellen irányuló maró gúnyból vagy dicsekvésből fakadt volna. Csak puszta védekezés volt. A biztonsági hálóm. Mert égető szükségem volt arra, hogy megvédjem magam, és nem tudtam, hogyan tehetném ezt másképp egy olyan világban, ahol rajtam kívül mintha mindenkinek rendben lett volna az élete.

Egyetlen ember akadt az életemben, aki most is annak látott, aki voltam – önmagamnak.

Az egyetlen ember, aki nem volt hajlandó elengedni a múltbeli változatomat.

A lány, aki most átfogott a karjával.

A csajom.

– Akkor amiatt lehet, ami a kempingezésen történt veled – jelentette ki szenvedélyesen. – Amikor Lizzie belökött a folyóba, biztosan felidézett benned valamit… annak a napnak az emlékét.

– Talán – feleltem, és a légzésem még mindig egyenetlen volt, és szaggatott. – Mindegy. – Előredőltem ültömben, az arcomat belenyomtam a kezembe, és megpróbáltam összekapni magam. – Nem számít.

– De számít, Gerard. Azóta szinte minden éjjel kikészülsz. – Lefejtette a kezemet az arcomról, és az ujjait összefűzte az enyémekkel. – Aggódom miattad.

Nem kellett erőltetnem, hogy ránézzek a lányra, aki a kezemet fogta; a szemem magától megkereste, ráfókuszálva azokra a szőke fürtökre és arra a barna szempárra, amelyet kicsi korom óta szinte gépiesen kerestem.

– Hé, hé, csak beszélj – kérlelt halkan, és két kezébe fogta az arcomat. – Ne már, Gerard. Mondd el, mi történik a fejedben.

Nem tudtam beszélni vele.

Senkivel sem tudtam beszélni.

Az élet ocsmány oldalát, amellyel szembesültem, magammal viszem a sírba.

Elég!

Ne gondolj rá!

Zárd ki!

A jelen volt a biztonságos hely, ahol az elmém lakhatott, mert a múlt rettenetes volt, és a jövő megrémített.

– Minden rendben – próbáltam enyhíteni Claire aggodalmát, és megfogtam a kezét, miközben elnyomtam a készülődő borzongást. – Miattam ne aggódj!

– Erre valók a barátok, Gerard. – Barna szemével végig a szemembe nézve előrehajolt, és a homlokát az enyémnek döntötte. – Aggódnak egymásért.

Ha rá tudtam volna varrni ezt a lányt a bőrömre anélkül, hogy egy leheletnyit ártanék vele, egy szempillantás alatt megtettem volna. Ennyire létfontosságú volt az életemben. Ennyire alapvető volt a létezésemben.

Számomra Claire Biggs az volt, ami Joey Lynch számára a drog, és nincs az a rehabmennyiség, ami leszoktathatna róla. Mert életre szóló szokásommá vált.

Fura módon ezért segítettem Aoife Molloynak annyi hónappal korábban. Amúgy is segítettem volna neki, de a vegytiszta tehetetlenség, amit a tekintetében láttam aznap este, amikor szembenézett a szerelem és fájdalom fegyvercsövével… Onnan tudtam, hogy van benne valami, amihez kapcsolódni tudok. Tisztában voltam vele, milyen ennyire tehetetlennek lenni, és sosem akartam, hogy bárki is megtapasztalja ezt. Láttam a tekintetét. Ismertem ezt a tekintetet. Csak azt kívántam, bárcsak valaki közbelépett volna, hogy megmentsen attól a fájdalomtól. De a pénz nem tudta eltompítani a múltam fájdalmát. Azt az elképesztő megsemmisülést és gyengeséget, amit éreztem.
Ha megmenthettem ezt a lányt ettől a kálváriától azzal, hogy adok neki pár százast, akkor örömmel megtettem.

– Velem beszélhetsz – mondta Claire, tovább ostromolva a falaimat. – Mindig itt vagyok neked.

– Claire. – Lehunytam a szemem, mély lélegzetet vettem, hogy megnyugodjak, és kényszerítettem magam, hogy emlékezzek rá, miért nem szabad azt tennem, amire a szívem olyan erőszakosan rá akart venni.

Jézusom, meg akartam csókolni! Csupa olyat akartam tenni, amit a srácok szoktak a barátnőjükkel. Azt akartam, hogy az enyém legyen, de mi van, ha tévedek? Nem abban, hogy pár vagyunk-e, hanem hogy én férfi vagyok-e. Mi van, ha nem működik? Mi van, ha én nem működöm? Mert semmit sem éreztem a lányok iránt. Soha semmit. Szinte halálosan közönyös voltam, és ha Claire iránt nem éreznék semmit, akkor az megerősítené, hogy a múltam tényleg menthetetlenül tönkretett.

Még mindig emlékeztem rá, milyen volt, amikor először az enyémhez érintette az ajkát. Évek teltek el, azóta más ajkak váltották fel Claire-ét, de sosem felejtettem el a szikrát. A sercegést. A lázas izgalmat, amelytől elszorult a mellkasom, és a bőrömön egyszerre éreztem forróságot, hideget, meleget, bizsergést.
Ez eddig csak egyszer fordult elő, egyetlen lánnyal. Aznap valami különlegeset tett velem, olyan megnyugvást adott, amit csak az én helyzetemben lévő ember érthet meg. Éreztem valamit. Iránta. Élveztem. Szívesen fogadtam az érintését, vágytam rá, és csodálatos volt. Utána megpróbáltam elfelejteni a Hugh-val való barátságomra tekintettel, de sosem sikerült. Képtelen voltam elfelejteni Claire-t, és ezt ő is tudta.

Ha bármilyen meghitt közelséget el tudtam képzelni, azt vele akartam megélni – adni is, kapni is.

Csakis vele.

Mert fontos volt nekem ez a lány. Annyira, hogy megzavarta a napomat. Fontos volt, amikor a macskája megbetegedett. Fontos volt, amikor sírt. Az is, amikor otthon elfogyott a kedvenc gabonapelyhe, ezért zabkását kellett ennie. Olyan rohadtul fontos volt, hogy azt sem tudtam, hol kezdődött Claire, és hol végződtem én.

Ismertem az összes kedvenc számát, minden évből, 1989. augusztus hetedike óta. Ismertem a titkait, a kis szokásait, és azokat a jellemvonásait, amelyeket mások észre sem vettek. Rá akartam elpazarolni az időmet. Az összes időmet. Állandóan.

Mindig ő volt a göndör hajú forgószél az utca túloldaláról, akitől megbolondult a szívem, de a baleset után nagyon sok érzésemet kivetítettem rá. A francba is, talán még belé is.

Az ő szülei és az enyémek együtt nőttek fel, és amikor megállapodtak és összeházasodtak, úgy döntöttek, hogy ugyanabban az utcában fognak élni, és együtt nevelik fel a gyerekeiket.

Kicsit fiatalabb voltam Hugh-nál, és kicsit idősebb Claire-nél, így valamiképp beszorultam középre, arra rendeltetve, hogy a Biggs testvérek mellett nőjek fel. Mindkettőjüket úgy szerettem, mintha a saját testem és vérem lennének, de már fiatalon világossá vált számomra, hogy a Biggs család legfiatalabb tagja iránti érzéseim nem testvéri jellegűek.

Amióta az eszemet tudtam, a fejemben három dolog mindig is teljesen egyértelmű volt.

Egy: Hugh a bátyám.

Kettő: Bethany a húgom.

Három: Claire az enyém.

A baleset után, amint megtanultam, milyen szeszélyes is az élet, és milyen hamar elragadhatják tőlünk azt, akit szeretünk, hamar elmélyültek az érzéseim Claire iránt. Minden eltelt nappal egyre vadabbak és erősebbek lettek, bonyolult, állandósult mintázatokat hozva létre a szívem körül, akárcsak a borostyánindák.

Ez a lány volt számomra a minden, és még csak nem is túlzok. Ezek csak a tények. Szó szerint rosszul lettem a gondolattól, hogy el kellene engednem. Gyilkos indulatok fogtak el a gondolatra, hogy bármi baja eshet, akár érzelmi, akár testi értelemben.

Szóval tettem, amit egy barát szokott, eljátszottam a születésemkor rám osztott szerepet, és nagyon igyekeztem nem elcseszni, miközben magamba ittam minden vele töltött szabad másodpercet. Nem Hugh miatt mentem át a Biggs-házba. Mindig Claire miatt. Mindig vigyáztam rá, még akkor is, ha csak távolról nézhettem. Ennyivel is megelégedtem. Muszáj volt. Mert az nem volt opció, hogy összetörjem, vagy tönkretegyem. Még kevésbé csalódást okozni neki.

Hugh azt akarta, hogy a húga közelébe se menjek, csupa olyan okból, amik miatt feleslegesen aggódott. Mert az holtbiztos, hogy sosem ártanék Claire Biggsnek.

Túlságosan is fontos volt számomra.

Ő volt a mindenem.

A tudat, hogy anyáink nem csupán azt gondolták, hogy szép pár lennénk, hanem ezt napi szinten aktívan bátorították is, valamit felmelegített bennem, de azt a gyötrő félelmet nem tudta sem felmelegíteni, sem elcsendesíteni, hogy mindent elcseszek, és nagy eséllyel elüldözöm az egyetlen embert, aki nélkül élni sem tudnék.

Mert sosem akarnám, hogy elmeneküljön tőlem. Hogy féljen tőlem, sem azt, hogy miattam azt érezze, amit én éreztem. Nem akartam, hogy megtapasztalja ezt a fajta tehetetlenséget.

Akartam azt a jövőt, amiről viccelődtem vele. Mindent vele akartam. Egyetlen bökkenő akadt: nem bíztam abban az emberben, aki voltam. Kurvára féltem, hogy azzá válok, ami engem tönkretett. Hogy visszaélek a szeretetével, és összetöröm a szívét.

Mert amint átléptük azt a határt, soha semmi nem lesz többé ugyanaz. Nem tudnánk visszajönni onnan. És nekem kellett a garancia, hogy nem rontom el. Hogy nem bánok felelőtlenül
a szívével. Hogy helyesen tudnám szeretni. Mert szerettem ezt a lányt. Minden idegszálammal. Szegény defektes szívem minden dobbanásával. Hevesen, kizárólagosan, teljes szívemből szerettem. Olyan sok testi késztetésem irányult csakis rá, de az életben semmi sem garantált, és nem kockáztathattam.

Szorosan lehunytam a szemem, de kellett egy másodperc, hogy összeszedjem magam, és felöltsem a gondtalan nevettető álarcát. Úgy simult rám, mint a megtévesztés és a védelem palástja.

Így sikerült megújítanom magam, amikor a világom összeomlott körülöttem. Nem csupán megújítanom magam. Nem, ez annál több volt. Az én személyes feltámadásom.

Amikor újra kinyitottam a szemem, az a verzióm voltam, akit el tudtam viselni. Az a verzióm, akit nem lehetett bántani.

Soha többé.

– Ismersz, Claire maci – mondtam biztató mosollyal. Mert bár ránézni könnyű volt, meglátni a szemében az aggodalmat már nem. – Mindig jól vagyok.

Láttam, hogy ezzel nem nyűgöztem le. És nem is vertem át.

– Szóval megint olyan, hm?

Szétáradt bennem a bűntudat, de nem hagytam magam, és még szélesebben mosolyogtam.

– Milyen?

Nem válaszolt, csak hosszan nézett rám, majd lemondóan megrázta a fejét.

– Oké, Gerard. – Elengedett, és feltápászkodott. – Építsd csak vissza a falaidat, ha ezt akarod – jelentette ki, majd felvette a földről a széthajigált párnákat és a paplanját a felborogatott éjjeliszekrény és lámpa mellől. – Túl fáradt vagyok, hogy ma éjjel lebontsam őket.

Csak ekkor jutott el a tudatomig, hogy nemcsak felébresztettem a faszságaimmal, hanem szétvertem a szobáját is, kétségbeesett igyekezetemben, hogy megtaláljam őt a sötétben.

– Basszus, bébi – mormoltam, és gyorsan nekiláttam helyrehozni a hibámat. – Ezt nem akartam. – Felállítottam az éjjeliszekrényt, bekapcsoltam a szerencsére épen maradt olvasólámpát, és visszatettem a szokott helyére. – Bassza meg. – A tekintetem azonnal a szoba sarkában alvó macskára és az alomnyi kiscicára vándorolt, és megkönnyebbülten felsóhajtottam, hálásan, hogy őket nem vertem fel. – Annyira sajnálom.

– Hát igen. – Claire nagyot ásított, felmászott az ágyára, bevackolta magát a paplan alá, és megpaskolta az üres helyet maga mellett a matracon. – Mintha egyszerre akartál volna harcolni velem, és odafutni hozzám.

Borzongás futott rajtam végig.

– Sajnálom.

– Ugyan. Örülök, hogy itt vagy. – Megint megpaskolta a matracot, amitől a bűntudat és a megkönnyebbülés elegye áradt szét az ereimben. – Most pedig gyere ide, és bújj hozzám! Tudod, hogy utálok nélküled aludni.

Igen, ezt tudtam, és nyugtalanító információ volt, mert azt jelentette, hogy az elcseszett gondjaim valamiképp átszivárogtak az ő ártatlanságába is.

Vagyis megfertőztem a szarságaimmal. Rettenetesen hasonlított egy egészségtelen kodependens technikához, és ez aggodalommal töltött el, mert nem akartam, hogy ez a lány bármiben is tőlem függjön. Mert nem voltam erre méltó, és az holtbiztos, hogy nem voltam elég jó.

Mégis, ahogyan hétéves korom óta minden éjjel, most is bemásztam mellé az ágyba, és egyetlen cél lebegett a szemem előtt: hogy a lehető legközelebb kerüljek ahhoz az egyetlen testi vigaszhoz, amelyet a földön töltött tizenhét évem alatt találtam.

Amint bebújtam a takaró alá, automatikusan az ágy közepére húzódtam, majd a jobb oldalamra fordultam, és éreztem a matracon azt a jól ismert mélyedést, amelyet a testem formája alakított ki.

Ekkor Claire óraműpontossággal az oldalára fordult, felemelte a karját, várva, hogy az enyém köré fonódjon.

– Mmm – dorombolt, mint egy kiscica. – Mindig olyan jó meleg vagy.

– Aha. – Közelebb húzódtam, míg a testünk egy síkba került, a háta a mellkasomhoz ért, a kezem a csípőjén nyugodott, és Claire belekapaszkodott az alkaromba. Minden lehetséges emberi szempontból tökéletesen összhangban. – Claire?

– Hm?

– Sajnálom. – Megint. – A ma éjszakát. – Megint.

– Smi gond… – mormolta álmosan, és addig fészkelődött, míg a háta a mellkasomhoz simult. – Éjt, Gerard… Szeretlek.

– Én is szeretlek – suttogtam, és éreztem az adrenalin ismerős löketét az ereimben, amikor ez a szó legördült az ajkáról.

Claire komolyan gondolta, amikor azt mondta, hogy szeret. Ez volt az első a két dolog közül az életben, amiben biztos voltam, és én is komolyan gondoltam. Ez volt a második, amiben biztos voltam. Ha mást nem is tudtam ezen a világon, azt igen, hogy szeretem Claire Biggst.

Jobban, mint ő valaha is sejtené.

Jobban, mint ahogy azt egy nyomorult három szótagos szó valaha is leírhatná.

És a saját korlátozott tapasztalatomból kiindulva nem is áltattam magam azzal, hogy mennyire zűrzavaros lehet szeretni valakit. Mert a szerelem fájt. Pokolian égetett. Ezt felfogtam.
Elfogadtam a fájdalmat. Azokat az önmagamnak okozott sebeket, amik azzal jártak, hogy egy másik embert szeretek. Ettől nem féltem. Attól nem, hogy megsérülök. Semmitől, ami engem érintett. A félelmem abból fakadt, hogy képtelen voltam őt megfelelő módon szeretni. Abból a lehetőségből, hogy helyrehozhatatlan, jóvátehetetlen módon bántanám.

Úgy, ahogy valaki más bántott engem.

MÁSODIK FEJEZET

Alvajáró kedvesek és tahó testvérek

CLAIRE

ÉN MONDOM, CLAIRE MACI, MENNI FOG – JELENTETTE KI GERARD, aki Brian hordozójával felszerelkezve lépdelt mellettem. – A zsebünkben van. – Előttünk masírozva megindult a vásári tömegben, és csak akkor állt meg, amikor elértünk arra a területre, ahol a kutyakiállítást tartották. – Bízz bennem!

– Nem is tudom, Gerard – feleltem, és az alsó ajkamat harapdálva siettem mellette. – Mi van, ha nem engedik, hogy nevezzünk?

– Marhaság – vetette oda, majd szinte komikusan összerezzent, amikor Brian a ketrec rácsai között felé csapott a mancsával. – Azt nem tehetik.

– Brian egy macska.

– És?

– És ez egy kutyakiállítás.

– A kiírásban sehol sem szerepelt, hogy csak kutyát lehet benevezni.

– Szerintem azért, mert már a kutyakiállítás cím is utal rá, Gerard.

– Látsz bárhol is macskakiállítást?

– Nem.

– Én sem, szóval ez is megteszi, Claire.

– Mi lesz, ha kinevetnek minket?

– És akkor mi van? – sóhajtott egyet, mint akit teljesen hidegen hagy ez az eshetőség. – Hadd nevessenek! Kell a pénznyeremény, bébi, és már azzal kiérdemeltük az első helyért járó kupát, hogy megfürdettük ezt az eszelős dögöt. – Megérintette a vállát ott, ahol a legtöbb sérülés érte. – És a karmolások rá a bizonyíték.

– De tudod jól, hogy Brian nem valami barátságos.

– Hát nem az – értett velem egyet Gerard. – De megígértem, hogy melletted állok, és gondoskodom a gyerekeinkről, szóval pontosan ezt fogom tenni. – Megvonta a vállát, és hozzátette: – Különben is, ő csinálta fel Kerubot. Ennyit minimum megtehet értünk.

– Kerubot kellett volna elhoznunk.

– Aha, csakhogy ő épp nem ér rá – közölte. – Lefoglalja a családalapítás, és a hasa már most nagyobb, mint Dagadt Paddyé. – Széles mosollyal még hozzátette: – Azzal főzünk, amink van. Lehet, hogy Brian egy dög, de legalább gyönyörű.

Ez igaz volt. Brian tényleg kellemes látványt nyújtott. Szép, hosszú szőrű pedigrés perzsamacska, tökéletesre kefélt hófehér bundával. Csak sajnos belül egy démon lakozott.

– Mi van, ha rátámad a bírákra?

– Ne aggódj, erről is gondoskodtam.

– Ó! – Összeszűkült a szemem, és gyanakodva méregettem a bűntársamat. – Gerard. Mit tettél?

– Enyhe nyugtatót adtam be neki, mielőtt eljöttünk otthonról.

– Hogy mit?

– Mégis, hogy másképp tudtam volna betenni a hordozóba? – kérdezte sértetten. – Tudod, milyen mérges lesz, amikor hozzáérek.

– Szent ég, ez rémes ötlet!

– Remek ötlet – pontosított, és átkarolta a vállamat. – És menni fog.

– Ó, Gerard, nézd azt a kutyát! – duruzsoltam, a szememet le sem véve egy szépen gondozott törpespiccről.

– A közelünkbe sem ér.

– Claire.

– Claire.

– Claire! – A bátyám hangja dübörgött a fülemben, megzavarva ezt az eszméletlenül tökéletes emlékálmot, amihez hasonló hetek óta nem volt, és hirtelen zavaros tudatállapotba taszítva. – Gyere már! Elmúlt hét. Tíz perc, és indulok.

– Elmúlt hét? – kiáltottam vissza álmosan. – Reggel?

– Aha, gyerünk! – zengett a mély hang az ajtóm túloldaláról. – Igyekezz!

– De még nyár van, Hugh – jajdultam fel, és egy pillanatra elfogott a rémület, hogy valamiképp átaludtam a nyári szünet utolsó pár napját, és most visszalöknek a Tommen folyosóira. – És szombat van!

– Aha, zsenikém, tudom, hogy szombat van – morogta, és a hangjába jókora adag testvéri gúny keveredett. – Nézd, anyu a születésnapod óta azzal gyötör, hogy szerezzek neked állást a hotelban. Kim szólt, hogy ma reggel vigyelek be magammal, mert megüresedett egy részmunkaidős vízi mentői állás az uszodában, és szeretne próbanapra behívni, míg dolgozom, szóval csipkedd magad, mert a műszakom nyolckor kezdődik, és nem fogok elkésni a kedvedért.

– Próbanap? – Viszolyogva ráncoltam az orromat, kinyújtottam a lábam, és nagyot ásítottam. – Minek?

– Az állásra – érkezett a gunyoros válasz.

– De van állásom.

– A nyilvános uszodában önkénteskedsz, Claire – felelte, rohamosan veszítve a türelméből. – A vízi mentői poszt a hotelban fizetett állás.

– Okostojás. – Álmosan ásítottam egy nagyot, és besüppedtem a matracba, végtelenül kimerülten. – Adnál még öt percet? Csak még kicsit pihentetem a szememet.

– Felőlem pihentetheted a szemedet – közölte a bátyám. – De tíz perc múlva indulok. Apu bevackolta magát a tetőtérbe, mert határideje van, szóval ő nem tud elvinni, és…

– Akkor megkérem anyut – kiáltottam vissza, mielőtt befejezhette volna a mondatot.

Haha!

Ehhez mit szólsz, dilis?

– Anyu még nem jött haza az éjszakai műszakból – közölte zavartalanul. – Nem ér vissza időben.

– Hugh, kérlek – nyafogtam, és mérgemben rugdosódni kezdtem a takaró alatt. – Csak még öt percet kérek!

– Nem, mert tudom, hogy a te öt perced az valójában negyven percet jelent, és nekem tíz perc múlva indulnom kell – felelte egyre türelmetlenebbül.

– Ha tovább beszélsz, visszaalszom az unalomtól.

– Hát jó. Ahogy gondolod – vetette oda. – De amikor anyu majd azzal piszkál, hogy nincs munkád, eszedbe se jusson rám verni a balhét, hercegnő. – Hosszú csend következett, majd megint felharsant a hangja. – Ó, és megmondhatod annak a seggfejnek, hogy két órával ezelőtt találkoznia kellett volna a kapival az edzőteremben.

Ez megtette a hatását.

A szemem felpattant, és már ki is ugrottam az ágyból, de visszarepültem, mint egy bumeráng, amikor a kezem nem engedelmeskedett a testem többi részének.

Naná, hogy nem.

Nyilván, mert odaforrt egy sokkal nagyobb kézhez.

– Még öt perc, bébi – visszhangozta Gerard a korábbi szavaimat a hegyekben álló párnák és plüssmacik közül. – Csak a szememet pihentetem.

– Gyerünk, ébresztő! – nyögtem fel, visszaszerezve az irányítást a kezem felett, amit rögtön el is veszítettem, amikor Gerard minden erőfeszítés nélkül visszarántott a matracra, és még résnyire sem nyitotta ki a szemét. – Hugh ott áll az ajtó előtt. Azt mondja, már rég az edzőteremben kellene lenned.

– Az edzőterem bekaphatja – morogta, majd az oldalára fordult, odahúzott a mellkasához, és hátulról átölelt. – Kibaszott Kav.

– Gerard!

– A Claire macival való összebújástól boldog Gibsie vagyok.
A futópadon hányásig való szenvedéstől pedig nagyon boldogtalan Gibsie. – Erős teste hozzám nyomódott, és mintha egy ketrecnyi megvadult pillangó szabadult volna el a mellkasomban. – A lényeg a fontossági sorrend, bébi.

– És nálad én vagyok az élen? – ugrattam.

– Mindig – felelte álmosan, és még szorosabban fogta át a derekamat.

Jézusom.

Elakadt a lélegzetem, de kényszerítettem magam, hogy lassan kifújjam a levegőt, miközben kétségbeesetten próbáltam lecsillapítani a hasamban kavargó érzést. Azt, ami olyan volt, mintha épp áthajtottam volna egy hatalmas kátyún, amitől a belső szerveim a helyüket keresgélték a testemben.

Az utóbbi időben minden kezdett teljesen másnak tűnni közöttünk. Intenzívebbnek. Felnőttebbnek. Annak ellenére, hogy ugyanaz a fiú volt, akiért életem nagy részében rajongtam, már határozottan nem úgy nézett ki, mint az a fiú.

Persze ezüstszürke szemében még mindig kisfiús pajkosság csillogott, de a súlyfölösleg, ami régebben ott ült a derekán, már rég eltűnt. A hajdani pufi arcot felváltotta a magas arccsont és a határozott állvonal, amelyet egynapos borosta pettyezett.

Joggal mondhatnám, hogy Gerard Gibson most már igazi férfi volt, és ez a tudat valamit felkavart bennem.

Tetszett így, döbbentem rá – talán nem egyszerűen csak tetszett.

A testem mintha reagált volna a látványára, a bőrömet forróság öntötte el, és a szívverésem őrült tempóra kapcsolt.

– Nyugi van! – mormolta álomittasan. Még csak ki sem nyitotta a szemét, úgy vetette át széles bicepszét a testemen, és visszahúzott magához. – Hm. – Mély, elégedett morgás hagyta el az ajkát, amikor a testünk megint összeforrt. – Máris jobb.

Képtelen voltam elnyomni a borzongást, amely átjárta a testemet a gyönyörtől, és belesimultam az ölelésbe, tudva, hogy rémes ötlet így, hogy Hugh ott áll az ajtó túloldalán, és főleg, amikor éreztem Gerard… khm… reggeli lajtorjáját kitartóan emelkedni, de nem bírtam ellenállni a kísértésnek.

Gerard a hátamhoz nyomta a mellkasát, az arcát beletemette a nyakamba, és mélyen beszívta a levegőt, majd azt súgta a fülembe:

– Maradj velem.

Szent isten.

– Johnny nagyon pipa lesz rád – jelentettem ki, és elnyomtam az örömteli borzongást, amikor az ajka a nyakam ívéhez ért.
A mozdulat pillekönnyű volt, és egyértelműen véletlen, de begörbült tőle a lábujjam. – És rettenetesen izzadsz.

– Kav túléli. – A lélegzete a tarkómat cirógatta beszéd közben. – És mindig ez történik azután, hogy… ööö. Tudod.

Az éjszakai felriadások után, és igen, pontosan tudtam.

A tegnap este rettenetes volt, és még mindig élénken emlékeztem rá.

Forróság áradt a bőréből.

Az izzadság lecsorgott a nyakáról a vállára.

Figyeltem a csillogó cseppet, ahogy haladt lefelé.

Egyre lejjebb csúszott Gerard meztelen bőrén, legördülve a testről, amelyhez soha nem tudtam elég közel kerülni.

Már nincs sok hátra.

Mindjárt jön a sikoltozás.

Rögtön utána a pánikroham, amely mindannyiszor levegő után kapkodó, fulladozó, összetört hétéves kisfiúvá változtatta.

Az elsőre épp olyan élénken emlékeztem, mint azon a napon, amikor megtörtént.

Végül is ott voltam, hogy szemtanúja legyek.

A traumának.

A megsemmisülésnek.

A gondolat épp csak átfutott az agyamon, amikor az első sikoly felszakadt a torkából. A feszes, éles, gyötrelmes hang, amely abból az emlékből fakadt, amit nem törölhettem ki helyette.

– Nem! – Tehetetlenül dobálta magát, kiugrott az ágyból, feldöntve az éjjeliszekrényemet, annyira igyekezett kiszabadulni az álombeli démonok karmai közül. – Kérlek, ne…

– Gerard!

Épp elég tapasztalatom volt az éjszakai felriadásaival, hogy tudjam, a legrosszabb, amit tehetek, ha teret adok neki. Éppen ezért kikászálódtam az ágyból, hogy odasiessek hozzá.

– Csss… – Még álmában is felismerte az érintésemet annyira, hogy hagyja, hogy a karomba zárjam. – Én vagyok az. – Az egész teste csatakos volt a verejtéktől, de ez nem tántorított el. – Itt vagyok. – Odahajoltam, és megcirógattam az arcát az enyémmel. – Csss, Gerard, minden rendben.

– Nem, nem, nem… – A fájdalmas nyögések gyenge nyöszörgéssé váltak, de még álmában is rémülten kereste az érintésemet. – Nem tudom leállítani.

– Vége – próbáltam megnyugtatni, két kezembe fogva az arcát. – Most már csak egy rémálom.

Szapora légzése kétségbeesetté vált, és hamarosan rémülten kapkodta a levegőt.

Mintha nem jutott volna be a levegő a tüdejébe.

Mintha fuldokolna.

Velük.

– Itt vagyok – suttogtam újra meg újra, a testéhez forrasztva az enyémet, tudva, hogy pontosan erre van szüksége, erre kell visszatérnie a szakadék széléről. A fájdalomból. – Itt vagyok veled.

A teste lassan elernyedt az érintésemre, közel engedett magához, hallotta a szavaimat, érezte az illatomat, mélyen beszívta, míg ő az enyém lett, én pedig az övé. Míg újra mi lettünk, és ő biztonságban volt.

– Claire? – A teste megmerevedett mellettem, és tudtam, hogy ébren van. – Claire. Claire?

– Én vagyok az. – Reszketve kifújtam a levegőt, szorosabban öleltem, és arcomat a nyakába temettem. – Itt vagyok, Gerard. Semmi baj…

– Igen, tudom – suttogtam, visszapislogva az éjszaka emlékeit arról, ahogy bebotorkált a szobámba, feldúltan, vak rémülettől hajtva. – De egyre rosszabbak.

Éreztem, ahogy bólint.

Az utóbbi időben Gerard rémálmai annyira gyakoriak lettek, hogy szinte mindennapossá váltak. Ez egyformán volt nyugtalanító és szívfacsaró. Mert tudtam, hogy a démonjaival hadakozik – vagy mondhatnám úgy is, hogy a kísérteteivel. Azokkal, amelyek gyerekkora óta üldözték, és amelyekről nem volt hajlandó beszélni.

– Mi történt a mostaniban? – kérdeztem, és ma reggel is pont olyan tehetetlennek éreztem magam, mint mindegyiken, amikor arra ébredtem, hogy ott fekszik mellettem az ágyban.

Nem volt abban semmi újdonság, hogy ott találtam Gerardot az ágyamban. Ami azt illeti, az utóbbi egy évtizedben alig akadt olyan éjszaka, amikor nem nálunk aludt.

– Ugyanaz, mint mindig – felelte elgyötört hangon, meg sem közelítve az örök mókamestert, amilyennek mások ismerték. – Figyelj, elviszlek bárhová, ahova időben oda kell érned, megígérem. – Közelebb húzódott, és erős karjával szorosan átfogta a derekamat. – Csak előbb bújjunk össze kicsit.

A szavak épp csak elhagyták az ajkát, amikor kivágódott a szobám ajtaja, de olyan erővel, hogy visszapattant a falról.

– Jól hallottam, hogy az a seggfej azt kérte, hogy bújjatok össze?

– Mi a franc, Hugh? – kiáltottam, kibontakozva az ágyamban fekvő nagydarab tinédzser fiú karja közül, hogy feltartóztassam a szobámba bevágtató, harcra kész másik nagydarab tinédzser fiút. – Ebben a házban szabályok vannak, emlékszel? – Lekászálódtam az ágyról, odasiettem a bátyámhoz, mielőtt bármelyikük erőszakhoz folyamodna. Gerard és Hugh kapcsolata inkább fivéri volt, mint baráti, és ritkán került sor igazi bunyóra, de az évek alatt előfordult néhány olyan eset, aminek a megismétlődésére a legkevésbé sem vágytam. – Hallottál már a kopogásról?

– Gibs, ajánlom, hogy ne legyél meztelen! – morogta a bátyám, elengedve a füle mellett a tiltakozásomat, szemét az ágyamon heverő haverjára szegezve.

– Reggelt, csődör! – gúnyolódott Gerard úgyszólván a tűzzel játszva, és az ujjával tisztelgett. – Van esélye a kedvenc sógorodnak ágyban elfogyasztani a reggelijét?

És ennyi.

Az álarc.

A maszk, amely elválasztotta az általam imádott érzékeny fiút a viccestől, akiért az összes többi haverunk odavolt.

Olyan könnyedén csusszant fel az a maszk a helyére.

Gibsie a többiekhez tartozott.

Gerard csak hozzám.

– Adok én neked ágyban reggelizést, te kis kurafi! – A bátyám arca ijesztő lila színt öltött. – Esküszöm az élő istenre, tesó, ha egy ujjal is hozzá mersz nyúlni a húgomhoz, tényleg kinyírlak.

– Hozzá vagy belé?

– Gibs!

– Jaj, higgadj le, te nagy barom. – A szememet forgattam, és elindultam a bátyám felé. – Csak hülyéskedik veled. Nyilván csak barátok vagyunk.

– Nyilván – felelte Hugh gúnyosan. – Ti ketten barátok vagytok, és Bella maga a Szűz Mária.

– Bella egy… Mi is az a szó, amit azok a rózsaszín ruhás lányok írnak be abba a füzetbe, bébi? – kérdezte Gerard, az ujjával köröket rajzolva a levegőbe. – Koszos kuka?

– Szemét szuka, Gerard – helyesbítettem mosolyogva. –
De csillagos ötös, amiért megpróbáltad a Bajos csajok-utalást.

– Szemét szuka – kuncogott a kifejezést ismételgetve. – Imádom.

– Hamarosan nem lesz mit imádnod, ha nem vonszolod ki a seggedet a húgom ágyából – mordult fel Hugh.

– Hé, na, ide hallgass, öregem – dohogtam, elkapva Hugh vállát, és már toltam is az ajtóm felé. – Én sem megyek be a szobádba, amikor a drágalátos Katie-d itt van, szóval te sem jöhetsz be az enyémbe.

– Van egy rohadt nagy különbség ebben az egyenletben, Claire – vágott vissza Hugh. – Katie egy szent, ő meg egy kurafi. –
A bátyám láthatóan feldühödve végigmért, és mintha átmenetileg megnyugtatta volna a pink, bolyhos pizsim látványa. – Hála az égnek! Rendesen fel vagy öltözve.

– Mint mindig – morogtam, keresztbe fonva a karomat a mellkasomon. – Te aztán hamar levontad a következtetést, Hugh. Jesszusom.

– Igen, de ennek az alvajáró marhaságnak véget kell vetni – közölte a bátyám, visszafordulva az ágyamban fekvő fiú felé. – Kezd röhejessé válni.

– Nem tehet róla – tiltakoztam, azon kapva magamat, hogy a gyerekkorom óta csodált fiú védelmére kelek. – Tudod, hogy ezt nem tudja irányítani, Hugh. Csak megtörténik.

– Már hogyne tudná! – szállt velem vitába Hugh, és a tekintete azt üzente, ne legyél már ennyire hiszékeny. – Pontosan tudja, mit csinál.

– Nem, nem tudja.

– De igen, tudja! – csattant fel Hugh. – Olyan még sosem fordult elő, hogy az én ágyamban kötött ki alvajárás közben, ugye?

– Ha mellőzöttnek érzed magad, akkor küldetésemmé teszem, hogy ma este meglátogassalak az ágyadban, testvérem – szólt közbe Gerard.

– Csak próbáld meg, és lenyisszantom a golyóidat.

– Na! Nem kell mindjárt felkapni a vizet.

– Kerüld a húgom ágyát, és akkor nem lesz semmi probléma.

– A szokás hatalma – hümmögött Gerard, nagyot nyújtózva, mint egy hatalmas, lusta oroszlán, aztán ülő helyzetbe tolta magát, máris aktiválva a Gibsie-üzemmódot.

– Aha – húzta el a száját Hugh undorral. – Ennek a tízéves szokásnak itt a vége.

– Mit is mondhatnék? – Gerard halkan nevetgélve nagyot nyújtózott, és hangosan ásított. – A szokások rabja vagyok.

A mozdulattól a paplan lecsúszott, és elém tárult Gerard csupasz mellkasának csodálatos látványa.

– Az tuti, hogy rab leszel… – mordult fel a bátyám, és megindult a haverja felé. – Mész a börtönbe, amiért megrontod a húgomat.

– Jaj, hagyd már abba, Hugh! – vágtam a szavába, lefejtve a tekintetemet Gerard piercinges mellbimbójáról. – Nem is ront meg.

– Látod? – kérdezte Gerard kaján vigyorral, és a szemöldökét táncoltatva megfeszítette a mellizmát. – Nem rontom meg.

– Ne rázd felém a cickód! – mordult rá Hugh, vádlón lengetve felé az ujját. – És eszedbe se jusson legyeskedni itt a húgom körül!

– Nem legyeskedem, Hugh, de még bekaphatja… – vágott vissza Gerard kacsintva – …a legyet.

– Te szemtelen…

– Hé! Nem, nem, ne csörtess be a szobámba a melledet döngetve, csak mert a parányi borsóagyad nem tudja feldolgozni a tényt, hogy két ember aludhat egy ágyban úgy, hogy tényleg csak alszanak – jegyeztem meg, gyorsan feltartóztatva a bátyámat, amikor megindult Gerard felé. – Nana! Eszedbe se jusson idebent balhézni, öregem!

– Csak alszotok – sziszegte Hugh, aztán visszafordult Gerard felé. – Tudod, mit? Minél előbb visszamész a suliba, annál jobb, mert úgy rátapadtál a húgomra, mint a légy a szarra…

– Te most szarnak nevezted a húgodat?

– Aha… – Összeszűkült a szemem. – Azt mondtad, hogy kaki vagyok?

– Tudod, hogy értettem – morogta Hugh. – Egész nyáron nem hagyta el ezt a házat… sem téged, ha már itt tartunk.

– És? – nevettem fel. – Ezer éve mindennap itt van. Mindig együtt lógunk, Hugh. Ez hirtelen miért lett olyan nagy ügy?

– Azért nagy ügy, mert már nem vagy gyerek, Claire. Tizenhat éves tinilány vagy, ő meg egy fuckboy, nagy tapasztalattal és komoly hátsó szándékkal.

– Már kurvára megbocsáss! – prüszkölt Gerard, láthatóan megsértette a kijelentés. – Nem is vagyok fuckboy.

– Gibs, te vagy a fuckboy definíciója – szállt vele vitába Hugh. – Ha valaki felcsapja a szótárt, a te képedet találja a szócikknél!

– Ami azt illeti, ez a szó nincs is benne a szótárban – próbáltam észérvekkel beszállni a párbeszédbe.

– Aha! – rikkantotta Gerard, és kiugrott az ágyamból. – Ebből is látszik, hogy mit tudsz, seggfej.

– Na, legalább alsógatya van rajtad – fújtatott Hugh, kissé megbékélve, amikor meglátta Gerard fehér Calvin Klein alsóját.

– Ja – horkant fel Gerard. – Most épp.

Hugh szeme annyira elkerekedett, hogy azt hittem, kiesik a helyéről.

– Seggfej, kezdesz az idegeimre menni.

– Ne már, Gerard – nyögtem fel a fejemet ingatva. – Ne ingereld!

– Ezt magyaráztam a húgodnak az éjjel.

A bátyám homlokán kidagadt egy ér.

– Mit mondtál? – suttogta Hugh sziszegve, és a szeme röhejesen kidülledt a felháborodástól. – Mi a faszt mondtál a húgomról?

– Gerard – szóltam rá félig bosszúsan, félig nevetve, és a szám elé kaptam a kezem.

Válaszul ördögi vigyorral rám kacsintott.

– Jól van. Ennyi. Nem bírom tovább. Kifelé! – utasította Hugh az ajtó felé mutatva. – Vidd vissza a mocskos szád és a még mocskosabb farkadat a házadba!

– Teljesen félreértesz, tesó – bosszantotta tovább Gerard, felkapva a fürdőköntösömet, aztán átvetette magát az ágy felett oda, ahol álltam. – Tiszta vagyok, mint a frissen esett hó.

– Aha – mordult fel Hugh gúnyosan. – Amit a bordély elé hordott a szél.

– Sok sikert az állásinterjúdhoz, Claire maci! – Gerard pillekönnyű puszit nyomott az arcomra, majd beleszuszakolta a lábát a legalább öt számmal kisebb papucsomba. – Nem gond, ha itt zuhanyozom? Mielőtt elmegy dolgozni, Keith mindig akkora kupacot hagy a klotyóban, hogy ördögűzőt kellene hozzá hívni, mert nem hazudok, jó három órába telik, mire rendesen lemegy a…

– De gond! Most pedig kifelé! – ripakodott rá Hugh, aztán a szobám sarkában lévő kosárra mutatott, amelyben az alvó Kerub és imádni való utódai feküdtek összegömbölyödve. – És vidd magaddal a kismacskáidat is!

– Hogy elválasszam őket az anyjuktól? – kérdezte Gerard elképedve. – Miféle szörnyeteg vagy te?

– Kerub túléli – morogta Hugh.

– A húgodra utaltam.

– Neked nincs ki mind a négy kereked, Gibs. Te komolyan kibaszott hülye vagy.

– Ne is figyeljetek az undok nagybácsira, gyerekek – kiáltott vissza Gerard a válla felett, és kilibbent a szobámból. – Apuci este visszajön.

– Húzz már haza a francba, Gibs!

– Jól van, na. Úgyis rá kell néznem az unokaöcsédre.

– Nem az unokaöcsém, te fasz. Az egy téli álmot alvó sün anyukád bojleres szekrényében, mert te meg a húgom nem bírtok magatokkal, és mindenféle kóbor állatot befogadtok.

– Ha te mondod, tesó. Akkor találkozunk a tengerparti kiruccanás előtt, gyermekeim anyja.

Kuncogva felemeltem a kezem, és integettem, miközben távolodott.

– Hamarosan, gyermekeim apja!

– Ezt meg miért csinálod? – kérdezte Hugh lemondón. – Miért bátorítod ezt az őrültet?

– Mert imádom az őrültségeit – nevettem, és még mindig fülig ért a szám. – És te is.

– Aha, de sokkal jobban imádnám az őrültségeit, ha az nem azzal járna, hogy itt táborozik a húgom szobájában – morogta Hugh. – Ne már, Claire, tudom, hogy odavagy érte, de hozz okos döntéseket, jó?

– Okos döntéseket? – kérdeztem vissza, aztán a képébe röhögtem. Nem tehettem róla. – Te meg miről beszélsz?

– Rólad és Gibsről beszélek, és a bizarr kis pizsamapartijaitokról.

– Szent ég, imádtam azokat a könyveket! – vágtam rá mosolyogva. – Egy egész gyűjteményem volt, amikor kicsik voltunk, emlékszel?

– Aha, emlékszem, de most vissza a való életbeli pizsamapartikhoz! – morogta, beletúrva a hajába. – Ide hallgass, nem véletlen, hogy anyu és Sadhbh véget vetett nekik, amikor befejeztük az általánost.

– Megpróbáltak véget vetni nekik – pontosítottam felhorkanva. – De nem jött össze.

– Ne már, Claire! – mordult fel türelmetlenül. – Tudod, mi minden történhet a pillanat hevében.

– A pillanat hevében? – nevettem fel. – Mégis milyen pillanatban?

– Nem tudom – csattant fel ingerülten. – Egy olyan pillanatban, amikor te meg ő együtt vagytok.

Felvontam a szemöldökömet.

– Vagyis?

– Szex.

– Szent ég! – kacagtam fel. – Olyan vicces vagy.

– Vicces? – A szeme akkora lett, mint egy-egy csészealj. –
A szex nem vicces.

– Nem, a szex nem vicces – kuncogtam. – De te igen.

– Két szó, Claire – közölte. – Joey és Aoife.

– Ez három szó.

– Jó – vágta rá azonnal. – Akkor ehhez mit szólsz: tiniterhesség. Láttad mostanában azt a lányt? Úgy néz ki, mint aki bármelyik pillanatban kidurranhat.– A hangsúly kedvéért kidüllesztette a szemét. – Ha Joey Lynchcsel megtörténhet, bármelyikünkkel megtörténhet.

– Velem nem. – Bájosan mosolyogtam rá. – Mert nekem nincs péniszem.

– Ja, hát az alvópajtidnak viszont van.

– Hugh – mondtam a tőlem telhető legnagyobb nyugalommal, miközben próbáltam letörölni a mosolyt az arcomról, hogy megnyugtassam a dilinyós bátyámat. – Esküszöm, hogy Gerarddal csak barátok vagyunk. Mint mindig.

– Aha – mondta, de egy cseppet sem tűnt úgy, mint aki ettől megnyugodott. – Barátok, akik rettenetesen közel kerültek egymáshoz, amióta kapi júniusban turnéra indult.

– Mindig is közel álltunk egymáshoz.

– Ez igaz, de ez a nyár más volt, és ezt te is tudod – közölte, és hallottam a hangjában, és láttam a szemében az aggodalmat. – Ugyan már, Claire. Nem vagyok hülye. Látom, ahogy mindenki más is, és a közhiedelemmel ellentétben nem próbálom irányítani az életedet. Csak… Bárkinél jobban ismerem Gibst, és ő… és te… – Megrázta a fejét, és kifújta a levegőt, majd hozzátette: – Nézd, csak nem akarom, hogy bajod essen.

Hugh-nak egy dologban igaza volt.

Ez a nyár tényleg más volt.

Tényleg közelebb kerültünk egymáshoz.

Tényleg több volt köztünk.

– Miért esne bajom? – kérdeztem karba fonva a kezemet.

– Mert baj van a fejével.

– Hugh!

– Hagyd abba! Ne nézz így rám! Tudod, hogy úgy szeretem, mintha a testvérem lenne – tette hozzá sietve, kissé zavarba jőve. – A fejlövést is vállalnám érte, gondolkodás nélkül feláldoznám érte az életemet, de sérült, Claire. Úgy értem, tényleg sérült. Ami gyerekkorunkban történt vele, durván kicsinálta az agyát. Hétéves kora óta nem a régi, és ezt mindketten tudjuk.

Igen, tudtam, de nem esett jól hangosan kimondva hallani.

– Szent ég, Hugh, abbahagynád? – rosszallva ráztam a fejem. – A baráti körünk fele sérült. De ez nem akadályozott meg minket, hogy barátkozzunk velük, ugye?

– Igen, de Gibsie-vel nem csak barátok vagytok – érvelt. – Szerelmes vagy belé.

– És? – Már rég felhagytam azzal, hogy tagadjam. Különben is, rémesen hazudok. – Mi a lényeg?

– A lényeg az, hogy te nem vagy sérült – mondta őszinteséggel átszőtt hangon. – És nem szeretném, ha ez megváltozna.

– És szerinted meg fog? – kérdeztem, karba fonva a kezemet a mellkasomon. – Ha túl közel kerülök Gerardhoz?

– Attól félek, ami akkor történne, ha Gibsie engedne a kísértésnek, és ez az egész túl mély lesz, és túl messzire megy – vallotta be, barna szemét az enyémbe mélyesztve. – Félek a következményektől, Claire.

A szavai megráztak, mint eddig soha.

Mert hallottam az aggodalmat a hangjában.

Őszinte volt.

És jogos.

De az intelmei süket fülekre találtak, mert egy Gerard Gibson méretű vakfolt volt a szívemen.

– Jobban éreznéd magad, ha azt mondanám, hogy sosem láttam Gerard péniszét, és sosem értem hozzá szexuális céllal? – mondtam, úgy döntve, hogy olajágat nyújtok a bátyám felé.

– Mi van? Nem, Claire – nyögött fel Hugh totál felzaklatva. – Ettől egy cseppet sem érezném jobban magam… – Megrázta a fejét, aztán hirtelen észbe kapott, mit is hallott. – Na várj, ez azt jelenti, hogy láttad?

– Ööö… talán – kuncogtam szégyellősen, és gondolatban már vissza is tértem egy különösen fura találkozásra Gerard lajtorjájával most húsvétkor.

– Egyedül vagy? – kérdezte Gerard, amikor bebotorkált a szobámba a város rögbicsapatának felszerelésében, sáros cipővel meg mindennel. – Nincs itt senki? – Idegesen nézett körül, miközben végig eltakarta az ágyékát a kezével. – Sehol egy gonosz Vipera, aki késsel a kezében az ajtó mögött leselkedik, és csak a megfelelő alkalomra vár, hogy kiiktasson?

– Nincs, Gerard, teljesen egyedül vagyok. – Felnevettem, és tovább lapozgattam a kedvenc heti magazinomat. – Miért jöttél el a meccsről korábban? – Összeszűkült a szemem, azonnal gyanakodni kezdtem. – Megint hazazavartak?

– Igen, de most én zavartam haza magam – magyarázta, és furán bicegve elindult felém.

– És kifejtenéd, miért?

– Mert a bátyád még egy rohadt papírzacskót sem tudna megvédeni a tolongásban, azért – morgott. – Figyelj, tényleg szörnyű, amit mutatni fogok, és előre is elnézést kérek a rémálmokért, amiket ezzel rád szabadítok, de tényleg az a veszély fenyeget, hogy meghalok, Claire maci. – Lerogyott mellém az ágyamra, de fájdalmasan felnyögött, és azonnal felpattant. – Úgy értem, tényleg visszavonhatatlanul halott leszek.

– Miért? – nevettem, és ülő helyzetbe toltam magam. – Mit csináltál?

– A farkam az – vallotta be elgyötörten. – Pontosabban a lajtorjám.

– A lajtorjád? – A szemem elkerekedett. – A farkad egy lajtorja?

– Nem, nem, nem – nyögött fel, és most már óvatosan ereszkedett le a matracra. – A lajtorja a farkamon van.

– Oké. – Megráztam a fejem. – Most már totál összezavarodtam.

– Ide hallgass, piercinget tetettem a farkamra, Jákob lajtorjájának nevezik, és az egyik pöcs a másik csapatból tökön rúgott meccs közben – mondta egy szuszra. – Fáj, úgy értem, rohadtul fáj, Claire maci. Konkrétan a főnök ki van ütve, a két támasza pedig eltűnt bevetés közben, ilyen szintű fájdalom.

– Szent ég. – A szemem rémülten kerekedett el, ahogy próbáltam értelmezni a száján kiömlő őrültségeket. – Hogy mi történt?

– Megnéznéd a kedvemért? – kérdezte fájdalmas grimasszal az arcán. – És nem olyan értelemben, hogy rá akarlak venni, hogy vedd a szádba – jegyezte meg gyorsan. – Hanem olyan értelemben, hogy kurvára szeretem a farkamat, és nem akarom, hogy Kav-féle szepszist kapjak.

– Gerard!

– Kérlek, Claire – fogta könyörgőre az ágyékát szorongatva. – Tudod, hogy nem bírom a vér látványát, és ha véres odalent, akkor elájulok.

– Te nem bírod a vér látványát? És velem mi lesz? – visítottam, aztán várakozva feltérdeltem, ahogy a morbid kíváncsiság beteges hulláma magával sodort. – Mi van, ha megijedek? Szent ég, mi van, ha elhányom magam? Tudod, hogy utálok hányni.

– Nem fogok hazudni neked, Claire. Lehet, hogy megijedsz, és lehet, hogy mindketten elhányjuk magunkat – közölte komoran. – De te vagy a legjobb barátom, és én gondolkodás nélkül megtenném a kedvedért.

A francba, ez igaz volt.

A viccet félretéve, ha fordított helyzetben lennénk, és én lettem volna olyan hülye, hogy piercinget tetetek a nemi szervembe, Gerard segítene.

– Oké, oké, rendben!

– Köszönöm – sóhajtott megkönnyebbülten. – Oké, ha rémes, akkor ne mondd el! Csak menj ki, és hívj mentőt!

– És biztos, hogy nem akarod inkább valamelyik fiút megkérni, hogy nézze meg neked? – kérdeztem sokkal nyugodtabb hangon, mint amilyennek éreztem magam. – Nem lenne kevésbé kínos, ha Hugh, Johnny vagy Keith…

– Nem – vágta rá fojtottan. – Jézusom, dehogy! Csak te lehetsz az.

– Oké.

Bizonytalanul nézett rám.

– Oké?

– Oké – erősítettem meg határozott bólintással. Lemásztam az ágyról, letérdeltem elé, és már nyúltam is a rövidnadrágja derekához. – Készen állok.

– Várj, várj, várj! – hadarta, és zavartan feszengve félretolta a kezemet. – Meggondoltam magam.

– Gerard, ne már, ne gyerekeskedj! Fájdalmaid vannak, és meg kell vizsgálni ezt a lajtorját – közöltem, és a kezem újra elindult a rövidnadrágja felé. – Csak légy bátor, és vedd le az alsónacid!

– De most már nem lajtorja, bébi! – nyögött fel, és a keze megállapodott a rövidnadrágján. – Amint megláttalak ebben a sortban, hamisítatlan tűzlétra lett belőle.

Vigyorogva néztem fel rá.

– Tényleg?

A szeme elkerekedett a rémülettől.

– Koncentrálj, Claire!

– Oké, oké, ne pánikolj! – Hátrafeszítettem a vállam, mély lélegzetet vettem, hogy megnyugodjak, és megint a derékpánt felé nyúltam. Ez alkalommal engedte. – Nyugi, Gerard. Anyukám ápolónő – tettem hozzá, és a rövidnadrággal együtt óvatosan letoltam az alsóját is. – A gyógyászat a véremben van. Simán segítek neked a… Szent isten!

– Mi az, mi van? – kérdezte Gerard, a kezét a szemére szorítva. – Vérzik, ugye? Felszakadt, ugye? – jajveszékelt hangosan. – Jézusom, nagyon gáz? Mondd, hogy nem gáz! Még mindig bent van a piercing?

– Ööö… – A szemem egészen elkerekedett, amikor a teljesen merev lajtorjája kiszabadult. – Nem vérzik. – Lejjebb hajoltam, hogy a nemi szerve alsó felét is megnézzem. – Ó, igen, itt is van.

– Mi? – kérdezte rémülten, még mindig eltakarva a szemét. – Mi van ott?

– Az ezüst pöcök – feleltem, közel hajolva, hogy jobban is megnézhessem. – Hűha. Ez… ööö… – Élesen kifújtam a levegőt, felnéztem Gerardra, és elvigyorodtam. – Egészen más, mint amilyennek képzeltem.

– Rossz értelemben más?

– Nem, nem rossz értelemben más – hümmögtem, kellemesen meglepve. – Mint egy fatörzs.

– Jézusom!

– Hát nem fura dolog a fütyi, Gerard?

– Hozzáértél a farkához? – bődült el Hugh, visszarántva a jelenbe. – Mi a fasz?

Az arcom lángra gyúlt, odarohantam a fésülködőasztalomhoz, és azzal foglaltam le magam, hogy újrarendezgettem a barátaim tükörre kitett fotóit. Amikor a tekintetem megállapodott a tükör sarkára ragasztott kék rozettán, amelyen az állt, Brian, a kiállítás szépe, 2005, első hely, önkéntelenül is elmosolyodtam.

– A védelmemre szóljon, csak a kisujjammal értem hozzá
– mondtam, visszafordulva zaklatott tekintetű bátyám felé. –
És csakis orvosi célból.

– Orvosi célból? – Hugh arca ijesztő lila színt vett fel. – Claire!

– Mi az? – kérdeztem zavartan fészkelődve. – Tudod, milyen komoly baj lehet abból, ha valakinek megsérül a lajtorjája?

– Ez meg mégis mi a jóistent je… Tudod, mit? Felejtsd el! Nem akarom tudni – nyögött fel, és a hasára szorítva a kezét odatrappolt a szobám ajtajához. – Siess, öltözz fel! Addig én a fajanszistent ölelgetem, míg elkészülsz.

HARMADIK FEJEZET

Hívások kapitól

GIBSIE

A TEGNAP ÉJSZAKAI RÉMÁLMOT KÍSÉRŐ SZABÁLYTALAN SZÍVVErés reggel, magamhoz térve is velem maradt, és a pulzusom doboló üteme kísért hazafelé.

Dübb-dübb-dübb.

Dübb-dübb-dübb.

Dübb-dübb-dübb, dübb… dübb-dübb…

Egyre vadabb, egyre eszeveszettebb és egyre fülsiketítőbb lett minden lépéssel, amely távolabb vitt a Biggs család házától. Tőle.

Menj vissza!

Azonnal menj vissza!

Fuss!

Ne…

– Fogd be, a rohadt életbe már! – A homlokomra csaptam, hogy az a hülye agyam végre leálljon. – Nyugodj már meg! – mondogattam, a másik kezemmel a mellkasomat dörzsölve. – Remekül vagy. Minden remek.

Nem használt.

Sosem tudtam megnyugtatni magamat, sem a szavaimmal, sem az érintésemmel. Úgy végképp, hogy az agyam nem szerette a hangom, és a testem nem szerette az érintésemet.

Nem voltam hajlandó engedni a kísértésnek, hogy sarkon forduljak, és visszarohanjak a lányhoz, aki veleszületetten képes volt megtenni értem azt, amit én sosem tudtam megtenni magamért, és csak azért is átmentem az utca túloldalára, a házunk felé véve az irányt.

Szedd össze magad, te nagy barom!

Anyám hangja fogadott elsőként, amikor beléptem a bejárati ajtón, amelyet rögtön a nevelőapám csikorgó hangja követett, amikor kikiáltott a konyhából:

– Gibs, te vagy az, fiam?

Nem vagyok a fiad, seggfej, tátogtam némán, és dühösen mindkét középső ujjamat felmutattam a konyhaajtónak, aztán megzaboláztam az érzéseimet, és összeszedtem magam.

– Az egyetlen és utánozhatatlan – mondtam gondtalan hangszínt erőltetve magamra, miközben tudatosan figyelmen kívül hagytam, ahogyan egymás kezét fogták az asztalnál ülve.

Kézen fogva?

Az ő korukban!

Okádás.

– Úgy tudtam, szobafogságban vagy – közölte a nevelőapám. – Vagy elfeledkeztél arról az ugyancsak drága kertrendező munkáról Mrs. Kingstonnál, amit neked köszönhettem múlt hónapban?

– Nem. – Elvigyorodtam az emlékre. – Emlékszem.

– Jézusom, Gibs. – Keith szeme összeszűkült. – Legalább úgy tehetnél, mintha bántana…

– Akár – értettem vele egyet még mindig vigyorogva. – De nem szoktam hazudni.

– Csinálnod kéne vele valamit – fordult Keith anyám felé, és a hangjából csak úgy csöpögött a megvetés. – Mark sosem okozott nekünk ilyen gondot.

– Már próbáltam – felelte anyu. – Szobafogságot kapott. Három hete nem látta a barátait.

– Dehogynem látta – szállt vele vitába Keith. – Tekintve, hogy reggel hétkor esik haza, miután az éjszakát a szomszédban töltötte, mint egy bagzó kandúr.

– Te aztán tudod, milyen az, ugye, Keith? – vetettem oda, mert képtelen voltam parancsolni magamnak. – Milyen más házában kandúrkodni…

– Fejezzétek be! – ripakodott ránk anyu, felém fordulva. – Apádnak igaza…

– Ő nem az apám.

– Ennek a viselkedésnek itt és most véget kell vetni – közölte anyu. – Elfogadhatatlan, amit Keith gépével műveltél. Úgy volt, hogy szobafogságban vagy, erre kiszöksz éjszaka.

– Nem szöktem sehová – ellenkeztem. – Alvajáró vagyok.

– És én elnéztem a késő éjszakai sétáidat, mert… nos, mindketten tudjuk, hogy rémálmaid vannak – folytatta ugyanazzal a lendülettel. – De jövő héten újra kezdődik az iskola. Ez egy komoly időszak az életedben. A hatodik év fontos, és mindketten úgy érezzük, hogy ideje lenne összekapnod magad… – A hangja elhalt, amikor a tekintete végigvándorolt rajtam. – Rajtad meg mi a jóisten van, Gerard Gibson?

Összezavarodva néztem le magamra, aztán önelégült mosoly ült ki az arcomra, amikor szemügyre vettem a pink fürdőköntöst és a pomponban végződő övet.

– Tetszik? – kérdeztem, és laza csuklóval, vigyorogva megpörgettem a pompont. – Ez az új stílusom, anyu.

– Miért, Gerard?

– Miért ne?

– Ó, Jézusom, Keith! – Anyu a kezébe hajtotta a fejét, és felnyögött. – Átvennéd tőlem?

– Ne add alá a lovat – vetette közbe Keith, az örömgyilkos, és megszorította anyám kezét. – Így örökké folytatni fogja.

– Ó, bizony, Keith – vetettem oda, de nem tudtam könnyed hangot megütni, amikor hozzá beszéltem. – Adjátok csak alám a lovat. Könyörgök.

Keith megrázta a fejét, aztán felállt, és odament a vízforralóhoz.

– Anyádnak igaza van, Gibs. Ideje komolyabban venned az életet.

Neked meg ideje lenne lesétálnod a szikla pereméről, seggfej.

– Tényleg?

– És vedd ki azt az ékszert a mellbimbódból – jajdult fel anyu. – Veszélyes testékszerrel rögbizni.

– Akkor inkább meg se nézd a farkam – dünnyögtem az orrom alatt, és odamentem a hűtőhöz.

– Mit mondtál, Bubus?

– Azt, hogy sosem viselek ékszert, amikor az edző felel értem – pontosítottam, és a pontosításon azt értettem, hogy bármit bekamuztam, csak ne tiltsanak el a vezetéstől. – Betartom a szabályokat, anyu. Miattam ne aggódj!

– Nem szeded a gyógyszeredet? – Aggodalom tükröződött a tekintetében. – Mert észrevettem, hogy ezen a nyáron sokkal gyakrabban mászkáltál álmodban.

– De – feleltem pimasz vigyorral. – Még mindig szedem a napi egy tablettát, hogy ne halljam a hangokat.

– Ó, Gerard, tudod, hogy nem emiatt kell szedned.

– Melyik Gerardhoz beszélsz?

– Elég! – csattant fel Keith ingerülten. – Tudod jól, hogy anyád kiborul, amikor ilyeneket mondasz.

– Bocs – feleltem, és nekiálltam tejszínhabot nyomni a számba. – Mostantól… a… jó… Gerard… leszek.

– Nem a pékségben kellene lenned? – szegezte nekem a kérdést Keith. – Szombaton is dolgozol, nem? Vagy úgy döntöttél, hogy a lógást is beleveszed az önéletrajzodba? Mert meg kell mondanom, fiam, az aztán szép kis olvasmány lenne az esetleges egyetemi felvételi bizottság számára. Megbízhatatlan munkamorál, értékelhetetlen tanulmányi eredmények, nem beszélve a szabályok teljes mellőzéséről.

– Jézusom, igazán jó fogás vagyok, nem igaz? – jegyeztem meg gúnnyal átitatott hangon. – Sorban fognak állni értem.

– Ma szabadnapos – magyarázta anyu helyettem, ami újabb szintre emelte az ingerültségemet, mert szart sem kellett megmagyaráznom ennek az embernek. – Ma ér véget a szobafogsága, emlékszel?

– Még nem fizette ki a gépet, amit tönkretett.

– Már kifizettem, Keith.

– Nem emlékszem, hogy beleegyeztem volna abba, hogy feloldjuk a szobafogságot, Sadhbh.