Monica McCarty

A Szellem

Monica McCarty

A Szellem

A Felföld rettegett fiai 12.

A mű eredeti címe

The Ghost

Copyright © 2016 by Monica McCarty

Originally published by Gallery Books,

a division of Simon and Schuster, Inc.

Hungarian translation © Szigeti Judit

© General Press Könyvkiadó, 2024

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SZIGETI JUDIT

Szerkesztette

KISS BERNADETT

ISSN 1586-6777

ISBN 978 963 452 918 7

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Minden olvasómnak, aki velem tartott A Harcostól A Szellemig. Köszönöm!

Köszönetnyilvánítás

Amikor először felmerült bennem a „Különleges hadművelet skót szoknyában” ötlete (ahogy a kezdetekben neveztem a felföldi harcosokról szóló sorozatot), tizenkét könyv megírása nagyon távoli célnak tűnt. Most, hat évvel A Harcos 2010-es megjelenése után alig hiszem el, hogy vége. A sorozat megírásával egy álmom vált valóra. Sosem felejtem el, hogy 2003 körül Bella Andre nappalijában ültem Jami Aldennel (ők a kritikus barátaim), és elmeséltem nekik a „nagy” ötletemet. Időbe telt, amíg elég magabiztosnak éreztem magam ahhoz, hogy belevágjak egy ilyen nagyszabású vállalkozásba, de elég volt ötven oldal szimpla sorközökkel írt vázlat mind a tizenkét könyvről, és már készen is álltam a feladatra. Ahhoz azonban, hogy végül Önök a kezükben tarthassák a köteteket, még sok kiegészítő tűzerőre volt szükség.

Mint mindig, ezúttal is köszönöm csodás ügynökeimnek, Annelise Robey-nak és Andrea Cirillónak a Jane Rotrosen Ügynökségnél, akik a kezdetektől fogva hittek ebben a projektben. Köszönöm továbbá Kate Collinsnak és a Random House többi munkatársának, hogy útjára indították a sorozatot, valamint Lauren McKennának, Elana Cohennek, Nancy Toniknak, Faren Bachelisnek, a Simon & Schuster szerkesztőségének és gyártási csapatának, hogy fantasztikus csinnadrattával zárták le. Rendkívül szerencsésnek érzem magam, hogy ilyen csodálatos és tehetséges emberekkel dolgozhattam együtt az évek során. Lauren, alig várom azt, ami ezután következik.

Azt hiszem, a mesés könyvborítók kategóriájának első helyén vagyok. Minden borítóm fantasztikus volt, de külön köszönet illeti a Simon & Schuster művészeti osztályát, amiért az utolsó három borítónak ilyen friss arculatot adtak, amellyel valóban megragadták a történet tónusát és hangulatát... nem is beszélve a néhány egészen kivételes, ööö... inspirációról.

Végül pedig köszönöm e vállalkozás legfontosabb szereplőinek, az olvasóknak, akik lehetővé tették, hogy be tudjam fejezni a tizenkét kötetes sorozatot. Köszönöm! Az Önök támogatása nélkül sohasem jutottam volna el A Szellemig. Ha csak feleannyira élvezték a regények olvasását, mint én az írásukat, azt hatalmas sikernek tekintem.

A köszönetnyilvánítás nem volna teljes a családom említése nélkül. Dave, Reid és Maxine, mondhatnék valami nagyon szentimentálisat, de úgysem hinnétek nekem... és ezért szeretlek titeket.

A felföldi harcosok

Tor „Harcos” MacLeod: klánfőnök és kiváló kardforgató

Erik „Sólyom” MacSorley: tengerjáró és kiváló úszó

Lachlan „Vipera” MacRuairi: a lopakodás, a beszivárgás és a kimenekítés nagy tudója

Arthur „Őrszem” Campbell: felderítő

Gregor „Íjász” MacGregor: mesterlövész és íjász

Magnus „Szent” MacKay: hegyi vezető és fegyverkovács

Kenneth „Jég” Sutherland: robbanóanyagok és sokoldalúság

Eoin „Bajnok” MacLean: a kalózharcmodor kiváló stratégája

Ewen „Vadász” Lamont: felderítő és fejvadász

Robert „Haramia” Boyd: az erő embere és a közelharc nagymestere

Thom „Szikla” MacGowan: hegymászó

és

Helen „Angyal” MacKay (született Sutherland): gyógyító

Joan „Szellem” Comyn: kém

Előhang

Az Úr ezerháromszáztizennegyedik esztendejében... Robert the Bruce Anglia elleni, a skót trónért folytatott háborúja kritikus ponthoz érkezett, ahol nem kevesebb, mint egy nemzet szabadsága forog kockán.

A katasztrofális methveni vereség óta, amelynek következtében száműzöttként kellett elmenekülnie a királyságából, Bruce immár nyolc éve szándékosan kerülte a nyílt összecsapást az angolokkal. Ehelyett ő és a felföldi harcosok elit csapata „titkos háborút” vívtak, a kalózok taktikáját alkalmazták. Razziák, rajtaütések és cselszövések segítségével győzték le az ellenséget – angolokat és skótokat egyaránt –, és tisztították meg Skócia legfontosabb várainak nagy részét az angol helyőrségtől.

Ám mindez még nem elegendő. Az Isten ítéletét jelző, döntő csatában szerzett győzelem nélkül Bruce trónigényét sem Anglia, sem a keresztény világ többi része nem ismerné el. Egy nap kénytelen lesz kilépni a csatatérre. Mivel azonban az angol hadsereg ismét arra készül, hogy lerohanja Skóciát, el kell döntenie, elérkezettnek látja-e erre a pillanatot.

Miközben a seregek gyülekeznek és felkészülnek minden idők egyik legnagyobb csatájára, Bruce ismét a titkos felföldi harcosokra támaszkodik... a jelenlegiekre és a régiekre egyaránt.

Prológus

Anglia, Northumberland, Hagerstown vára,
1306. szeptember vége

Ez szörnyű és gonosz hazugság volt! Ha nem titokban hallgatta volna ki a két fárasztó nőt, akiket az apja azzal bízott meg, hogy vigyázzanak rá, Joan Comyn ezt a szemükbe is mondta volna.

Ez nem lehet igaz! Egyetlen lovag sem tenne ilyet egy nővel. Még a magát a „skótok kalapácsának” nevező angol Edward sem lehet ennyire kegyetlen barbár.

Vagy talán mégis?

Joanon ismét úrrá lett a pánik. Bár sohasem sírt, most érezte, hogy könnybe lábad a szeme. Kisurrant a fülkéjéből, ahol eddig olvasott, és hangtalanul elindult lefelé az Észak-Angliában ideiglenes szállásukként szolgáló vár kanyargó lépcsőjén. Legszívesebben a fülére tapasztotta volna a kezét, hogy ne hallja, ahogy visszhangoznak benne a sértő szavak. Büntetés... áruló... ketrec...

Nem! A szíve vadul kalapált, miközben átrohant a tágas csarnokon – figyelmen kívül hagyta a kíváncsi arcokat, akik felé fordultak és megbámulták –, majd az apja privát tanácstermébe ment. Belökte a nagy tölgyfa ajtót, és berontott a szobába.

– Ez nem lehet igaz!

Az apja olyan sötét és lesújtó pillantást vetett rá, hogy a lány nyomban megtorpant. Kijózanodott, és már haragudott magára, amiért elfelejtett kopogni. John Comyn, Buchan grófja gyűlölte, ha megzavarják, és bár rémisztő indulatosságát ritkán fordította a lánya ellen, Jonnak már csak a gondolattól is szaporábban kezdett verni a szíve.

– Megfeledkeztél magadról, lányom. Mit jelentsen ez? Mint láthatod, nagyon elfoglalt vagyok – mutatott a gróf az asztal körül helyet foglaló fél tucat lovagra és báróra.

Joan azonnal megbánta a tettét, kezét maga előtt összekulcsolva lehajtotta a fejét, és igyekezett szerénynek és tisztelettudónak mutatkozni... ez volt az a két tulajdonság, amelyet az apja a leginkább becsült a nőkben (és a tizenkét éves lányokban is, akik még nem cseperedtek nővé).

Esdekelve emelte hatalmas szemét az apjára.

– Apám, ne haragudj, sajnálom, hogy megzavartalak. De hallottam valamit... – Joan halkabban folytatta, mivel tisztában volt vele, mit kockáztat, ha kimondja a szavakat. – Anyámmal kapcsolatban.

Ismét gyorsan lesütötte a szemét, de még így is látta, ahogy a düh hirtelen eltorzítja apja szép vonásait. John Comyn a legjobb pillanataiban is irracionálisan viselkedett, ha szóba került áruló felesége, ám a legrosszabb perceiben kifejezetten harciassá és kiszámíthatatlanná vált.

A szobában halálos csend támadt. A levegőben érezhető volt a feszültség és a szorongás.

– Hagyjatok magunkra! – utasította a báró az embereit.

Azok készséggel engedelmeskedtek, sietve kicsoszogtak, és egy pillantást sem vetettek a lányra. Egyikük sem nézett a szemébe.

Joan szíve összeszorult. Uramisten, mi van, ha igaz?

Felpillantott az asztal mögött ülő férfira, és érezte, hogy a könnyek szurkálják a szemét. Sohasem mondta volna róla, hogy melegszívű és szerető apa, de az a rideg, dühös, megkeseredett ember, akivé az elmúlt hat hónapban vált, szinte felismerhetetlenné tette.

– Ha annak az áruló ribancnak a büntetéséről beszélsz – a lány mindig összerezzent a durva szó hallatán, akárhányszor is hallotta –, az kétségtelenül igaz.

Joan testéből egyszeriben minden vér elszivárgott. Megszédült, leereszkedett az apjával szemben álló, az imént megüresedett padra, nehogy a térde összerogyjon alatta.

– De ez lehetetlen. Azt mondták, hogy a berwicki vár magas bástyáján van fellógatva egy ketrecben, mint egy állat.

Az apja tekintete megkeményedett, szúrós, fekete szemében félreértelmezhetetlen rosszindulat csillogott.

– Így igaz.

A rémülettől Joan teljesen megfeledkezett magáról.

– De hát ez barbárság! Kinek jutna eszébe ilyesmi? Muszáj segítened rajta! A király rád biztosan fog hallgatni.

A skót Buchan grófjának még Angliában is volt befolyása. Joan anyja a saját jogán is fontos személynek számított. Isabella MacDuff az előző Fife grófjának lányaként és a jelenlegi húgaként Skócia egyik legősibb és legtiszteletreméltóbb családjához tartozott. Elképzelhetetlen volt, hogy Edward angol király így büntessen meg bármilyen nőt, de különösen egy olyan hölgyet – egy grófnőt –, mint aki az anyja pozíciójában van... az apja bizonyára képes lenne megakadályozni ezt.

A férfi arca elvörösödött, a szeme gonosz szikrákat szórt.

Joan szembesülve ezzel az indulattal, amelyet akaratán kívül okozott, egészen kicsire összehúzta magát.

– A kisujjamat sem mozdítom érte! Az a szajha pontosan azt kapja, amit megérdemel azok után, amit tett!

Joant a sírás fojtogatta. Nem szajha! – szerette volna kiáltani, de a félelem elnémította.

Az apja valószínűleg olvasott a gondolataiban, mert ebben a pillanatban hatalmasat csapott az öklével az asztalra. Az egész szoba beleremegett, beleértve a lányt is.

– Nem elég, hogy koronát tett a szeretője fejére, állítólag még a Külső-Hebridák legelvetemültebb kalózát, Lachlan MacRuairit is az ágyába vitte – köpködte undortól habzó szájjal. – Egy gazember útonállót! Ha úgy tartják fogva, mint egy állatot, az azért van, mert az efféle tetves ringyók pontosan ezt érdemlik!

Joan mindenkinél jobban szerette az anyját, és nem volt hajlandó elhinni, amit róla mondanak. Ezekkel a hazugságokkal hiteltelenítették őt, és félremagyarázták a bátorságát, amely természetellenesnek tűnt egy nő esetében. Hogyan szállhat szembe ugyanis egy hölgy nemcsak a saját férjével, de a keresztény világ leghatalmasabb uralkodójával is azért, hogy megkoronázzon egy „lázadó” királyt?

Robert the Bruce azonban nem volt az anyja szeretője, inkább testvérként tekintett rá. Ami pedig Lachlan MacRuairit illeti... Joan emlékezett a rémisztő harcosra, aki az éjszaka közepén megjelent a cellájában nem sokkal azután, hogy az anyja Balvenie várába indult, hogy Scone-ban megkoronázza Bruce-t. Elmagyarázta neki, hogy az anyja miért nem vihette magával Joant annak ellenére, hogy szerette volna. Ez a férfi vezette azokat a harcosokat, akiket az anyja védelmére küldtek. Mindössze ennyiről volt szó.

– Halálra fog fagyni – suttogta Joan erőtlenül, hátha maradt az apjában némi kegyelem a nő iránt, aki tizenhárom évig a felesége volt.

A nő iránt, akit annyira szeretett, hogy sohasem tévesztette szem elől, mindig őriztette, hogy biztonságban tudja.

Legalábbis Joan így gondolta. Ám lehet, hogy csak az anyja akarta ezt elhitetni vele. Most már azonban kezdte sejteni, hogy valami nem stimmelt a szülei házasságával – hogy valami nincs rendben az apjával –, és az anyja pusztán próbálta megóvni őt ettől az igazságtól. Amit Joan egykor a szerelem jelének hitt, ma már egészen más színben tűnt fel előtte. Inkább eszeveszett birtoklásnak, kontrollnak és féltékenységnek látta.

– Fagyjon csak meg! – mondta az apja. – Ha rajtam múlna, már bitófán lógna. Ezt Edwardnak is megmondtam, de a király vonakodik, hogy kivégezzen egy nőt... még akkor is, ha megérdemli. Így aztán az anyád a figyelmeztetés mindazok számára, akik esetleg támogatni akarnák a „csuklyás királyt”.

Ezt a nevet adták az angolok Robert the Bruce-nak... a törvénytelen királynak. Hetek óta egy szót sem lehetett hallani Bruce-ról és a követőiről. Azt beszélték, hogy elmenekültek a Külső-Hebridákra. Üldözték őket. Vajon mennyi időbe telik, amíg Edward király a nyomukba ér?

Joan tudta, hogy az anyja szorult helyzetére ebből az irányból nem érkezhet segítség. Robert the Bruce és az emberei túlságosan el voltak foglalva azzal, hogy a saját életüket mentsék, így nem tudtak az anyja védelmére sietni.

Nem, itt csakis ő tehetett valamit. Ha valaki tud segíteni az anyján, az ő maga. Joan tudta, hogy az apja szereti őt, a „gyönyörű” leányát, aki úgy hasonlít rá. Muszáj volt hát a lelkére beszélnie, még akkor is, ha ezzel kivívja a haragját.

Meglehet, Joan csendes és visszahúzódó lány volt, de nem gyáva. Az ereiben Skócia két legfontosabb grófi családjának vére csörgedezett. Vett egy mély lélegzetet, próbálta visszanyelni a könnyeit, és belenézett az apja szemébe.

– Apám, tudom, hogy azt hiszed, elárult téged, de ő csak azt tette, amit helyesnek hitt.

– Amit helyesnek hitt? – dübörgött a férfi, és olyan erővel pattant fel, hogy a pad, amelyen eddig ült, hangos csattanással feldőlt. Megkerülte az asztalt, megragadta a lányát a karjánál fogva, és talpra rántotta. – Hogy merészeled védeni őt?!

Joan ebben a pillanatban kételkedni kezdett a bátorságában, és nagyon is félt.

– Én n-nem...

Az apja rá sem hederített.

– Majd én megmutatom neked, hogy mi a helyes, nehogy aztán annak a ribanc anyádnak a nyomdokaiba lépj! Meg akartalak kímélni ettől, de most már látom, hogy a kényeztetés csak arra volt jó, hogy ne lásd világosan, kinek tartozol hűséggel. Egy Buchan lánya, egy Comyn sohasem támogathatja Bruce trónra kerülését.

Azzal átvonszolta a lányt a csarnokon. Elég volt egyetlen pillantást vetni a férfi arcára, és még a legkíváncsibb tekintetek is a másik irányba fordultak. Joan próbálta megnyugtatni az apját, próbált bocsánatot kérni, de a gróf se nem látott, se nem hallott a dühtől.

Hideg, őszi szél süvített át a lány gyapjúruháján, amikor az apja kitárta az ajtót, és levonszolta a lépcsőn. Lovakért kiáltott, amelyeket sietve elő is hoztak.

Joan megértette, mire készül a gróf.

– Ne, apám, kérlek! Ne vigyél oda! Nem akarom látni...

– Egy szót se többet! – rivallt rá az apja dühösen. – Engedelmeskedsz, vagy korbáccsal büntetlek meg. Bárcsak azt tettem volna az anyáddal is! Azzal kivertük volna belőle a makacsságát. Akkor elkerülhettük volna, hogy így megszégyenítse a családunkat.

Joan szeme tágra nyílt elképedésében. Korbáccsal? Az apja soha életében nem emelt kezet rá. Akármennyire is óvta eddig, erről teljesen megfeledkezett, amikor a lány az anyja védelmére kelt. Joan nem kételkedett abban, hogy az apja komolyan beszél, így aztán felhagyott a tiltakozással. A férfi feldobta egy lóra, majd nyolc kilométeren át lovagoltak a northumbriai vidéken át Berwick várához.

Mire átléptek a kapun, Joan olyan nyomorúságosan érezte magát, mint még soha életében. Egy szót sem szólt, amióta útnak indultak. Az apja idegennek tűnt a számára; ugyanolyan sötét, dühös zsarnoknak, mint az angol király, akit védelmezett.

Alkonyat volt már, és mivel köpeny és kesztyű nélkül rángatták ki a várból, a keze és a füle jéggé fagyott.

Milyen lehet egy ketrecben lógni a toronyban? Joan megremegett vagy inkább megborzongott... talán mindkettő egyszerre.

Ó, jóságos ég, erre képtelen lesz! Nem fogja bírni elviselni a kínok közt szenvedő anyja látványát...

Ha fel is merült benne a gondolat, hogy még egyszer könyörögjön az apjának, azt azonnal elvetette, ahogy a gróf lerángatta a lóról. A tekintetük összetalálkozott, és Joan tudta, hogy semmivel sem tántoríthatja el a szándékától.

Amíg csak tehette, leszegte a fejét, ám idővel, a bámészkodók szeme láttára az apja ráparancsolt, hogy nézzen fel.

Sikerült összeszednie a bátorságát, és még egyszer megpróbált a lelkére beszélni.

– Apám, kérlek, ne...

– Nézz fel, az isten verjen meg! – A gróf megfogta az állát, és kényszerítette, hogy nézzen fel a toronyba. – Nézd meg, mi történik a hitszegőkkel és a szajhákkal, akik elárulják a családjukat, hogy egy hamis királyt támogassanak.

Joan elméje egy pillanatig kizárta a szeme elé táruló szörnyűséget és barbárságot, de ez az önvédő vakság nem tarthatott örökké. Mint egy rémálom kísértetei, a formák lassan kezdtek kirajzolódni az alkonyi ködön át.

A fából készült rácsok... a vaskeret... a kis négyzet alakú börtön, amelyben felállni is alig lehetett... ott volt az anyja, kitéve az elemeknek és a bámészkodók megvetésének.

Ne!

Amikor mozgást látott a ketrecben, önkéntelenül felkiáltott:

– Anyám! – zokogta, és úgy indult a torony felé, mintha azt hinné, hogy ki tudja szabadítani.

A teste minden porcikája hozzá kívánkozott. Arra vágyott, bárcsak tehetne valamit, hogy véget vessen ennek az őrületnek. Hogy tehetik ezt bárkivel? Hogyan élheti ezt túl az anyja? Ó, anyám, annyira sajnálom!

Mindössze néhány lépést tett, amikor az apja elkapta és visszahúzta. Joan sikoltozni és rugdosódni kezdett, ám a gróf fenyegetéssel elnémította.

– Csak rontasz a helyzeten. Azt akarod, hogy meghalljon? Szerinted szeretne így látni téged?

Joan tudta, hogy az apja csak a jelenetet akarja elkerülni, és egyáltalán nem törődik az anyja érzéseivel, de a fenyegetés működött. Az anyja nem bírná elviselni, ha tudná, hogy a lányát arra kényszerítik, hogy lássa a szenvedését.

Mégsem adhatta fel. Valamit tennie kellett. Az édesanyjának szüksége volt rá.

Nem törődve az apja dühével, tett még egy kísérletet.

– Apám, kérlek! Könyörgöm neked. Segíts rajta! Nem hagyhatod itt.

A gróf azonban képes volt rá. Pontosan ezt tette: elrángatta a zokogó, könyörgő lányát a vártól.

Joan soha életében nem érezte magát ennyire tehetetlennek. Kudarcot vallott. A térde összerogyott, és ha az apja nem tartja meg, a földre esett volna.

A fájdalom és a kétségbeesés, amely kiült az arcára, végül áthatolt a férfin elhatalmasodó harag fekete ködén.

Későn vette észre, hogy talán túl messzire ment. Úgy szorította magához a lányát, mintha egy olyan szép kis bábu lenne, amilyeneket gyerekkorában vett neki.

– Sajnálom, hogy látnod kellett ezt, leányom. De a saját érdekedben tettem.

Joan úgy nézett az apjára, mintha az megőrült volna. Mégis hogyan állhatna ez az ő érdekében? Soha életében nem fogja elfelejteni, amit látott. Ahogyan az apja kegyetlenségét sem, ami mindezt lehetővé tette.

A lány arckifejezését látva a gróf megijedhetett. Zaklatottnak tűnt, miközben kitűrte Joan homlokából a haját. Ahogy megérezte a lánya bőrének hidegségét, lekapta a válláról a plédet, és Joan köré tekerte.

– Az anyád mindkettőnk számára halott. Többé nem beszélünk róla.

Igaza volt. Többé nem beszéltek róla. Joan számára azonban nem az anyja, hanem az apja halt meg abban a pillanatban. Két évvel később valóban nem kelt fel többé az ágyából, miután egy láz leterítette.

Joan nem gyászolta. A gróf aznap megszűnt az apja lenni, amikor meglátta az anyját abban a ketrecben. John Comyn megtanított neki valamit aznap, bár nem azt, amit szeretett volna. Sohasem felejtette el, hogy az anyjával ilyen brutálisan bántak, miközben ő nem tehetett semmit azért, hogy ezt megakadályozza. Örökre meggyűlölte a királyt, aki ezt a szörnyűséget elrendelte, ahogyan a férfit is, aki a kisujját sem mozdította, hogy segítsen a feleségén. Joan soha többé nem tudta úgy látni az apját, mint azelőtt.

Nem csak ez változott meg benne. Többé már nem tétlen szemlélője volt a Skócia és Anglia közötti háborúnak. Attól a naptól kezdve egyetlen dolog érdekelte: hogy legyőzzék az angol Edwardot, és Robert the Bruce kerüljön a trónra. Ugyan az anyját nem tudta kiszabadítani a ketrecből, de mindent megtett azért, hogy a szenvedése ne legyen hiábavaló.

El kellett volna fogadnia a korbácsütést. Azoknak a sebeknek legalább lett volna esélyük begyógyulni.

Első fejezet

Anglia, Cumbria, Carlisle vára, 1314. április 16.

– Megőrülök magáért! – mondta a fiatal lovag, miközben forró ajkával végigcsókolgatta a lány nyakát. – Istenem, annyira jó az illata.

Joan azt kívánta, bárcsak ő is elmondhatná ezt a férfiról, de mivel Sir Richard Fitzgerald – Ulster grófja ír haditengerészetének másodparancsnoka – a déli étkezés után szorította sarokba, határozottan füstölthering-szaga volt. Az pedig – mondani sem kell – nem volt Joan kedvence.

Amikor a férfi ismét megpróbálta szájon csókolni, a lány elfordította a fejét. Akkor se tudott volna mást tenni, ha történetesen a csók segítségével megismerte volna a teljes angol flotta mozgását.

– Nem tehetjük ezt – mondta halkan. Nem a szenvedélytől lihegett, hanem az abbéli erőfeszítéstől, hogy újra meg újra hárítania kellett az eltökélt szeretőjelölt közeledését, aki kezdett belefáradni a sok elutasításba. – Még a végén valaki meglát minket.

Joan pontosan ezért választotta ezt a találkahelyet. Elszigetelt volt, de nem túlzottan. Sohasem hozta magát olyan helyzetbe, amiből ne tudott volna elmenekülni.

Ügyesen kiszabadította magát a férfi csápszerű karjainak öleléséből, méghozzá olyan könnyedséggel, mintha gyakorlott lenne az ilyen hidrakezű férfiak elől való menekülésben. Ezután nyugtalanul körülnézett, hogy nyomatékot adjon a szavainak. A vár külső szárnyának kertjében, egy csendes részen álltak, mivel a vacsora végeztével Joan bejelentette, hogy ide indul sétálni. Ahogy remélte, Sir Richard követte is a kertbe, majd behúzta az egyik rózsalugas mögé.

A fiatal parancsnok elkomorult, arca kipirult a beteljesületlen vágytól. Világos szemével, szőkésvörös hajával, vöröses, széltől kipirult arcbőrével és robusztus testalkatával ízig-vérig ír volt. Nem volt vonzó. Nem mintha ez számított volna. Joannak már régen nem voltak gyengéi a jóképű, fiatal lovagok.

– Senki sem látna meg minket, ha hajlandó volna a szobámba jönni. A segédem aludhat a barakkokban ma este.

– Azt nem tehetem – felelte a lány, mintha a javaslat megdöbbentené, bár nem ez volt az első alkalom, hogy ilyen ajánlatot kapott.

A fiatalember mosolya talán elbűvölő lett volna olyasvalaki számára, aki tapasztalatlan volt a férfiak terén.

– Semmi kellemetlen nem fog történni – ígérte a lovag, miközben végighúzta az ujját Joan arcán.

Persze, gondolta a lány. Minél többször hallott ilyen hamis ígéreteket, annál nehezebb volt tágra nyílt szemmel ártatlanságot színlelnie. Némi erőfeszítéssel azért sikerült.

– Biztos?

A férfi bólintott, és rekedtes hangon folytatta.

– Csak egy kicsit több időt tölthetnénk együtt. Azt hittem, ön is ezt akarja.

A lány idegesen rágcsálta az alsó ajkát, mintha fontolóra venné ezt a tiltott ajánlatot. A férfi tekintete izzott, miközben nyilvánvalóan mindenféle tiltott dolgokat képzelt el Joan száját illetően.

– Persze hogy ezt akarom – felelte a lány. – De túlságosan kockázatos, és bőven van időnk...

– Nincs! – csattant fel a parancsnok, aki kezdte elveszíteni a türelmét a kéthetes csábítási kísérlet után. Bizonyára úgy képzelte, mostanra sokkal jobb eredményt fog elérni néhány lopott csóknál. Arra számított, hogy Joan könnyű zsákmány lesz. – Tegnap parancsot kaptam. Három nap múlva indulok.

Joan végre megkapta az információt, amelyre várt! Már kezdett lemondani róla, hogy valaha is sikerül kiszednie valami fontosat ebből a férfiból. A fiatal lovagok általában nagyon szerettek dicsekedni – ezért is vette célba éppen őket (meg azért, mert nőtlenek voltak) –, de Sir Richard bosszantóan szűkszavú volt.

Egészen mostanáig.

Joan aggodalmat színlelt, emögé rejtve izgatottságát és megkönnyebbülését.

– Parancsot? Hát elmegy? Azt hittem, csak júniusban gyülekeznek Berwickben.

– Nem Berwickbe megyek – felelte a fiatalember szórakozottan. A tekintete ismét Joan mellére tévedt, mint oly sokszor. – Istenem, mennyire gyönyörű! Nincs még egy ilyen nő, mint maga.

Úgy tűnt, hogy ismét meg akarja csókolni, ezért Joan idegesen fészkelődött, és gyorsabban beszélt.

– Nem? Akkor hát lefújták a háborút?

Sir Richard felpillantott rá, kis szünetet tartva a melle sóvárgó tanulmányozásában. A lány azt remélte, hogy pontosan olyan ostobának gondolja, mint amilyennek hangzik. A lovag vidám és kissé leereszkedő mosolya jelezte, hogy pontosan ez a helyzet.

– Nem, a háborút nem fújták le. De nekem a tengeren vannak feladataim, megelőzve a hadsereget.

Joan pontosan ezért volt itt vele. Az a hír járta, hogy Ulster grófja – Sir Richard parancsnoka, aki éppen Yorkban találkozott Edward királlyal – lesz a felelős a várak ellátásáért az angol inváziót megelőzően. Robert the Bruce király nagyon szívesen szerzett volna tudomást a terveikről. Bár Ulster Bruce apósa volt, az angol Edwardot szolgálta.

Joan úgy tett, mintha a fiatal lovag távozásának híre lesújtaná.

– De hová megy? És mikor jön vissza? Veszélyes lesz?

Azt már nem tudhatta meg, hogy a férfi válaszolt volna-e a kérdéseire, mivel a közeledő léptek zaja gyorsan véget vetett a beszélgetésnek. A fiatalember közelebb hajolt hozzá, és gyorsan megcsókolta, még mielőtt Joan kitérhetett volna előle. Hering.

– Később találkozzunk! – suttogta, majd elsietett.

Majd ha piros hó esik, gondolta a lány megborzongva. Legalábbis, amíg van lehetősége elmenekülni.

Átkozódva, mivel tudta, hogy több ilyen lehetősége nem lesz, kisétált a rózsalugasból, hogy üdvözölje a rosszkor érkező betolakodókat. Látta, ahogy hölgyek egy csoportja befordul a virágágyásokat övező nagy sövény sarkán.

Már annyira közel volt a célhoz! A terve, amelyet a vészesetre dolgozott ki, túlságosan is jól működött. Nem akarta kockáztatni, hogy túl sokáig legyen kettesben a férfival. Nem tudta, meddig képes még távol tartani magától. Veszélyes játékot űzött, és tisztában volt vele, milyen vékony jégen táncol.

Nem ez volt az első alkalom, hogy közeledésre biztatott egy férfit csak azért, hogy információt csaljon ki belőle. Már közel hat éve kémkedett Robert the Bruce-nak.

Nem sokkal apja halála után St. Andrews püspöke, William Lamberton, Bruce akkoriban Angliában fogva tartott hűséges támogatója, megkereste Joant, hogy hajlandó lenne-e közvetíteni Bruce és bebörtönzött felesége között. Erzsébet királynőt Joan édesanyjával együtt fogták el, de megkímélték a ketrecben való bűnhődéstől, és az idősebb Sir Hugh Despenser – Joan újonnan kinevezett gyámja – felügyeletére bízták.

A püspök ajánlata pontosan az a lehetőség volt, amelyre Joan várt. Így végre tehetett valamit, ezért azonnal elfogadta. Bár akkor még fogalma sem volt arról, hogy mire vállalkozik. Az évek során egyre fontosabbá – és veszélyesebbé – vált a szerepe: hírnökből kém lett. Miután hamisan törvénytelen gyermeknek nyilvánították, megfosztották az örökségétől, és az unokatestvéréhez, Alice Comynhoz küldték. Alice Sir Henry de Beaumont-hoz, Edward király egyik legfontosabb északi bárójához ment feleségül. Joan de Beaumont házában betöltött pozíciójának köszönhetően váratlanul fontos információkhoz – és fontos férfiakhoz – fért hozzá.

„Szennyezett” vére, hírhedt anyja és védtelensége miatt Joan könnyű préda volt. A férfiak egészen tizenöt éves kora óta folyamatosan ostromolták nemkívánatos figyelmükkel. Akkoriban túl fiatal volt ahhoz, hogy tiltakozzon, de idővel előnyt kovácsolt a helyzetből.

Bár egyes férfiak – mint Sir Richard is – nehezen viselték a visszautasítást, Joan az évek során megtanulta kezelni még a legelszántabb üldözőit is. Ezt annak a férfinak köszönhette, aki személyes testőre lett azóta, hogy először tudomást szerzett a Bruce-nak végzett munkájáról.

Lachlan MacRuairi, aki kiszabadította, majd később feleségül vette az anyját, megtanította Joant, hogyan mozogjon észrevétlenül, hogyan vonja ki magát nem kívánatos helyzetekből, és ha szükséges, hogyan védje meg magát. Neki köszönhette, hogy titokban tagja lett Bruce rendkívül képzett felföldi harcosokból álló elit csapatának, amelyet a legveszélyesebb küldetésekre toboroztak. Csak Lachlan tudta, ki ő valójában; a gárda többi tagja egyszerűen Szellemnek nevezte.

A név illett hozzá, valószínűleg jobban, mint a többiek gondolták. Joan legtöbbször úgy érezte magát, mint egy árnyék. Ott volt, de valójában mégsem.

Látható volt, mégis láthatatlan. Érinteni nem volt képes, és érinthetetlen volt. Érzelemmentes.

A hölgyek megálltak, hogy viszonozzák a köszönését, de nem hívták, hogy csatlakozzon hozzájuk egy sétára. Mivel Joan erre számított, nem csalódott. Ezt a leckét már régen megtanulta. Ha nem vársz sokat az emberektől, nem fog fájni, ha nem adják meg neked azt, amire vágysz. Az apja volt erre az első példa az életében, de később sokan léptek még a nyomdokaiba.

Rájött, hogy későre jár, és az unokatestvére hamarosan keresni fogja, hogy segítsen neki kiválasztani, mit vegyen fel az esti vacsorához. Úgy tűnt, ez a folyamat a délután nagy részét igénybe veheti, így hát Joan elindult a várárok kapuján át a belső udvarra.

A királyi vár őrzőjeként De Beaumont kapta a legnagyobb lakosztályt a mindössze néhány éve elkészült új, kétszintes torony legfelső szintjén. Unokatestvére kísérőjeként Joan egy kis előszobát kapott az „úr szobája” mellett. Nem volt ugyan nagy, de volt ablaka, amely közvetlenül a keleti falon túli területre nézett, és ami a legfontosabb... ide vissza tudott vonulni. Sajnos az unokatestvére feltartóztatta, így órákba telt, mire Joan végre egyedül maradhatott a szobájában.

Először nem vett észre semmi szokatlant. A plédet, amely addig a vállára volt terítve, az ágyra vetette, lerúgta a papucsát, kihúzta a hajából a tűket és a fésülködőasztalra dobta őket, majd az ablakhoz ment.

Megdermedt. A vékony selyemcérna, amelyet a redőny reteszéhez kötött, elszakadt. Végre! Most végre rajtakapta!

Egy játékot játszottak Lachlannal. A férfi arról volt híres, hogy észrevétlen tudott ki- és besurranni bárhová, és évek óta újra meg újra meglepte Joant, aki próbálta őt leleplezni.

Próbálta. Mind ez idáig sikertelenül. Rá nem jellemző módon mosolyra húzódott a szája. A mellkasát elárasztó érzés idegen volt a számára, szinte fel sem ismerte: boldogság.

Gyorsan a szekrényajtóhoz ment, és kinyitotta.

– Szervusz, apám!

Eleinte viccből szólította apjának a férfit, hogy éreztesse vele, mennyire öreg – a férfi nemrég töltötte be a negyvenet, míg Joan a húszat –, de a lány tudta, hogy ennél többről van szó. Lachlan MacRuairi, akit az apja gazembernek, útonállónak és kalóznak nevezett, sokkal inkább szülő volt a számára, mint a vér szerinti apja valaha is.

Joan egy apához nem méltó káromkodást hallott a szekrényből, majd a termetes harcos előbújt a ruhák közül. Dühösen nézett rá, bár ahhoz képest, hogy Vipera volt a harcosneve, ez nem igazán írta le a jellemét.

– Honnan tudtad?

Joan karba fonta a kezét, és ő is felvonta a szemöldökét.

– Csak nem várod, hogy minden titkomat eláruljam neked?

Akik ismerték Lachlant, meglepődtek volna, milyen könnyen görbült mosolyra a szája. A gonosz, sötét lelkű gazember megváltozott, bár inkább meghalna, mint hogy ezt beismerje. Végtére is őriznie kellett a hírnevét.

– Nem rossz, csöppség! Ha minden emberem ilyen gyorsan tanulna, sokkal könnyebb dolgom lenne.

Joan elvigyorodott, majd mikor rájött, hogy talán valósággal sugárzik, sietve kijózanodott.

– Bármennyire is élvezem a mi kis családi összejöveteleinket, feltételezem, fontos oka van annak, hogy komoly kockázatot vállalva felmásztál ide.

A férfi bólintott, és intett a lánynak, hogy üljön le. Joan az ágy szélén foglalt helyet, Lachlan pedig vele szemben a kőből készült ablakpárkányon, majd sokatmondóan az ajtóra pillantott. A lány megrázta a fejét.

– Az unokatestvérem és Sir Henry még a nagycsarnokban vannak.

A férfi bólintott.

– Carrick azt tervezi, hogy ma este itt, a keleti fal felől megtámadja a várat – mondta, és szigorú pillantást vetett a mostohalányára. – Tudom, hogy ez ellenkezik a természeteddel... és Isten a tudója, az anyádéval is... de próbálj meg távol maradni a veszélytől, és ne rohanj egyenesen felé, rendben?

A lány elnevette magát.

– Igyekezni fogok, és köszönöm a figyelmeztetést. Remélem, a gróf alaposan kitervelte a dolgot. Az angoloknak elegük van abból, hogy Bruce visszafoglalja a várait... nem fogják harc nélkül feladni az egyik legfontosabbat. Neked nem kell mondanom, mennyire szigorúan őrzik.

– Nem, pokoli volt bejutni ide... – A férfi felállt, és hunyorogva nézett a lányra. – Ha ez egy trükk, hogy kiszedd belőlem, hogyan jutottam be, nem fog működni.

Joan ártatlanul pislogott rá, de egy pillanatra sem tudta megtéveszteni a mostohaapját.

– Jézusom, most már tudom, hol tanulta ezt! – mondta.

A lány kérdőn összevonta a szemöldökét.

– A húgod, Christina pontosan így szokott nézni rám, miután valami rossz fát tesz az tűzre... ami nagyjából mindennap előfordul.

Joan nem tudott úrrá lenni az érzésein, és összeszorult a szíve. Sosem bánta meg a döntését, hogy nem tért vissza Skóciába az anyjával, miután Lachlan megmentette. Maga választotta az útját, és tudta, hogy magányos út lesz, de azt bánta, hogy nem ismeri a három kistestvérét. Eriket, aki néhány hónap híján öt-, Christinát, aki három és fél, és Robbie-t, aki már majdnem másfél éves volt.

– Tudod, hogy mondja a Biblia: ki mint vet, úgy arat.

Lachlan a fejét ingatta és felsóhajtott.

– Az anyád is ezt mondja.

Joan elmosolyodott.

Lachlan elmondta neki, mit tud Edward Bruce várfoglalási tervéről. Joan szerint – és Lachlan elmondása alapján is – ez inkább egy „miért ne próbálkozzunk, ha már itt vagyunk” típusú akció volt, semmint egy jól átgondolt haditerv.

– Tehát az emberek nagy része a főkaput fogja támadni, míg egy kisebb csapat fekete köntösben, beleolvadva az éjszakába, a falakon próbál majd átmászni a konyháknál? – összegezte Joan. – Mintha hallottam volna már valami hasonlóról – tette hozzá, szárazon utalva James Doublas roxburghi és Thomas Randolph edinburghi várfoglalására, ahol hasonló taktikát alkalmaztak.

Lachlan a fejét rázta.

– A király testvérét nem igazán lehet találékonysággal vádolni. Azt hiszem, belefáradt már abba, hogy Douglas és Randolph történetét hallgassa, és szeretné véghez vinni a saját „csodálatos hadműveletét”. Csak arra vigyázz, hogy éjfél után véletlenül se legyél a konyhák közelében.

– Nem szoktam késő este édességet enni, esküszöm. Még akkor sem, ha a szakácsnő almás lepényt süt.

A férfi ingatta a fejét és nevetett.

– Most meg úgy beszélsz, mint Erik öcséd. Ha egyszer majd találkoztok, ő biztos rávesz egy kis nassolásra.

Joan elmosolyodott, de amikor a tekintetük összetalálkozott, látta, hogy Lachlan olvas a gondolataiban. Nem sok esély van rá, hogy ilyen alkalom adódjon. Legalábbis addig nem, amíg tart a háború, és neki titokban kell tartania az identitását. Túl értékes volt az, amit itt csinált. Ha lebukna... nos, mindketten tudták, mi történne.

– Erről jut eszembe, hoztam valamit a számodra – folytatta Lachlan.

– Süteményt? – viccelődött a lány, hogy oldja az érzelmes pillanatot.

Nem sikerült.

– Nem – felelte a férfi komolyan. – Ezt. Most már közénk tartozol, és mivel a tetoválás nem volna illendő, gondoltam, ez megteszi.

Egy arany karkötőt nyújtott át Joannak. Nagyjából hat centiméter széles volt, és olyan alakú, mint egy kézelő. Az egyik oldalán egy kis forgópánton nyílt szét, a másikon két apró retesz kapcsolta össze. Gyönyörűen megmunkált ékszer volt. A külső vésett díszítése azokra a régi keresztekre emlékeztette Joant, amelyeket Skócia északkeleti részén a templomudvarokon lehetett látni. Attól, amit a belsejében látott, elakadt a lélegzete.

A lány torkában dobogó szívvel pillantott fel a mostohaapjára. A karperec belsejébe finoman bele volt vésve egy minta, amely ismerős volt ugyan a számára, bár még sosem látta. Az ágaskodó oroszlán és a pókháló volt az a jel, amit a felföldi harcosok a karjukra tetováltak. Az övéhez még hozzáadtak egy személyes motívumot is, amely fontos volt a számára: két apró rózsát. A rózsaszínű rózsa az anyja kegyetlen és barbár büntetése ellen tiltakozók szimbóluma volt.

Joan szóhoz sem jutott. Attól tartott, hogy ha megszólal, elárulja a férfinak, milyen sokat jelent ez neki. Az érzelmei elfojtása a páncél része volt. Ez tette lehetővé, hogy végezze a munkáját.

– Nagyon szép. Köszönöm – mondta. – Ez... sokat jelent nekem.

Lachlan talán jobban a szívébe látott, mint Joan szerette volna. Bólintott.

– Szikla készítette. – Joan már hallott a felföldi harcosok legújabb tagjáról és annak hőstettéről. Szikla megmászta a Vársziklát, hogy segítsen bevenni az edinburghi várat. – Mondanom sem kell, légy nagyon óvatos ezzel. Vannak elegen, akik tudják, mit jelent.

Joan a csuklójára csatolta a karperecet.

– Úgy lesz.

– Ha valamikor szükséged lenne rám, hagyd ezt a Szűz Mária-templom papjánál. – A férfi még néhány pillanatig nézte a mostohalányát, mintha bizonytalan lenne valamiben. – Azt hiszem, jobb, ha most megyek. A többiek várnak rám.

Joan bólintott. Mindig nehéz volt elbúcsúznia Lachlantól. Ilyenkor olyan... egyedül érezte magát. Általában nem bánta, hogy egyedül van, de ezek a ritka és rövid találkozások a mostohaapjával különleges alkalmak voltak. Ilyenkor úgy tudott beszélgetni valakivel, hogy közben nem kellett folyamatosan résen lennie.

A férfi előhúzott valamit a zsebéből, és átnyújtotta neki.

– Ezt valószínűleg nem kellene odaadnom, de itt van a por, amit Helentől kértél.

Helen MacKay – más néven Angyal – volt a felföldi harcosok orvosa.

Joan próbált higgadt maradni Lachlan fürkésző tekintete ellenére, de az a zöld szempár szinte a veséjébe látott.

– Nehezen alszom – magyarázta.

Attól tartott, hogy a férfi hazugnak nevezi majd, de Lachlan visszafogta magát.

– Helen megkért, hogy emlékeztesselek, ne keverd alkohollal... felerősíti a hatását.

– Nem fogom elfelejteni – felelte a lány közömbösen.

A mostohaapját azonban nem lehetett átverni.

– Légy óvatos, Joan! Ha az anyád megtudja, mit csinálsz...

A lány felszegte az állát.

– Tudok vigyázni magamra, Lachlan. Hat éve ezt teszem.

Valójában nyolc, ha onnantól számolja, hogy az anyja elment.

– Nem kérdezem, honnan szeded az információt...

– Helyes – szakította félbe a lány. – Nem is tartozik rád.

Lachlan elengedte a füle mellett a megjegyzést.

– ...de hallottam pletykákat.

Joan teste megfeszült, és szúrós szemmel nézett a férfira.

– Te tudod a legjobban, hogy a pletykákra nem szabad hallgatni.

A hazugságok, amelyeket Lachlanról terjesztettek, sokkal rosszabbak voltak, mint a vele kapcsolatos szóbeszédek.

– Lehet, de azt is tudom, hogy némi igazság mindig van bennük.

Joan csücsörített a szájával, ezzel jelezve, hogy a témát lezárta.

A férfi sóhajtott.

– Jobban rejtegeted a gondolataidat, mint bármelyik harcos, akit ismerek... az anyád is ezt csinálta... de ne hidd, hogy nem vettem észre, mennyire szomorú vagy mostanában. Az idejét sem tudom, mikor láttalak utoljára mosolyogni.

– Jól vagyok – nyugtatta meg Joan. Mikor azonban látta, hogy nem sikerült meggyőznie a mostohaapját, hozzátette: – Értem, hogy aggódsz, de szükségtelen. Tudom, mit csinálok.

Bármire hajlandó volt azért, hogy soha többé senkinek ne kelljen látnia az anyját egy ketrecben.

Ezek az átkozott bolondok meg akarják öletni!

Alex az angol katonák hosszú sorának élén lovagolt, amikor megpillantotta a füstöt.

– Skót haramiák! – jelentette be nem sokkal ezután a felderítőjük, aki vágtatva érkezett vissza a hírrel. – Néhány száz méterrel előttünk.

E szó hallatán Alex testében még két év elteltével is minden izom megfeszült... Talán a csalódottságtól? A dühtől? A hiábavalóság érzésétől?

Haramia volt a harcosneve Robbie Boydnak, Alex korábbi társának a felföldi harcosoknál. A férfi, aki hét éven át provokálta Alexet, mígnem végül túl messzire ment.

Szemet szemért. A határvidéken dúló háborúra jellemző megtorló rajtaütések két évvel ezelőtt Londonba száműzték Alexet, most mégis újra itt volt. Erre az első dolog, amivel szemben találja magát, a tűz... vagyis a füstje.

– Hányan vannak? – kérdezte Pembroke.

Aymer de Valence, Pembroke grófja volt a kétszáz lovag és fegyveres vezetője, akik észak felé tartottak, hogy válaszoljanak Edward király mozgósítási felhívására.

Amióta elhagyta Skóciát és az elit skót harcosok csapatát, Alex Dél-Angliában húzta meg magát. Ott el tudta kerülni a harcokat és azt is, hogy a csatatéren találja szemben magát egykori honfitársaival. Ennek azonban már vége. Edward király megparancsolta neki, hogy induljon északra Pembroke vezetésével Bruce ellen. Mint sok Edwardhoz hű skót honfitársa, Alex is egy angol gróf kíséretéhez tartozott.

– Nem sokan, uram – felelte a felderítő. – Negyvenen... talán kevesebben. A vezetőjük fehér köpenyt viselt, vörös karpaszománnyal.

Alex magában szitkozódott. Túlságosan jól ismerte ezt az egyenruhát.

Pembroke alig tudott uralkodni kicsattanó örömén.

– Istenemre, hisz ez Carrick! Itt a lehetőség, hogy elfogjuk Bruce egyetlen még életben maradt testvérét. Készítsétek fel az embereiteket! – parancsolta a körülötte álló lovagoknak, köztük Alexnek. – Minden oldalról körbevesszük őket. Azt akarom, hogy esélye se legyen a szökésre.

Annak ellenére, hogy az angolok az elmúlt hat évben általában vesztesként kerültek ki az ilyen jellegű összecsapásokból, Pembroke-nak láthatóan eszébe sem jutott, hogy talán éppen nekik kell majd menekülniük. Sok egyéb dolog mellett Alexet az angolok arroganciája bosszantotta a leginkább.

Bár tapasztalatból tudta, hogy valószínűleg hiábavaló, mégis próbálta őket óvatosságra inteni.

– Carrick nem portyázna ilyen messze Angliában, ennyire közel Carlisle várához mindössze negyven emberrel. Talán meg kellene várnunk a többi felderítő jelentését.

Volt valami rossz előérzete, és már régen megtanulta, hogy bízzon a megérzéseiben. Tudta, hogy Bruce harcosai nem törődnek az esélyekkel, sem a túlerővel. Ami pedig a legfontosabb, megtanulta, hogy soha ne rohanjon csatába anélkül, hogy pontosan tudná, mivel áll szemben.

Még a terepet sem ismerték, amelyen harcolni készültek... és kezdett besötétedni.

Pembroke szúrós pillantást vetett rá.

– És kockáztassuk, hogy elmenekül? – kérdezte hunyorogva. – Az ember azt hinné, hogy a keresztény világ leghíresebb lovagjainak öccse alig várja, hogy harcoljon és bizonyítson. Lehetséges, hogy nem szívesen kerülnél összetűzésbe az egykori honfitársaiddal?

Alex figyelmen kívül hagyta a sértést és azt, hogy nyíltan megkérdőjelezték a hűségét... ez folyamatosan elkísérte az elmúlt kilenc évben, függetlenül attól, hogy épp melyik oldalon harcolt. Mivel Angliában született és Skóciában nőtt fel, mindkét oldal számára gyanús volt. Néha eltűnődött azon, vajon fog-e még valaha is tartozni valahová. A bátyjára tett célzást azonban sokkal nehezebb volt elengednie a füle mellett. Sir Christopher Seton valóban a keresztény világ egyik legnagyszerűbb lovagja volt, Robert the Bruce legközelebbi barátja és társa, illetve az az ember, akire Alex a leginkább felnézett. Christ nyolc évvel ezelőtt kivégezték Alex másik testvérével, Johnnal együtt, Pembroke árulása miatt. A methveni csatában Sir Aymer lovagi becsületszavát adta, hogy másnap reggelig nem támad, de az ígéretét megszegve az éjszaka közepén Bruce táborába küldte az embereit.

Alex többek között azért érezte úgy, hogy nem harcolhat tovább a felföldi harcosokkal, mert belefáradt a lopakodó taktikázásba, és végre lovagként akart harcolni a csatatéren. Lám, most mégis itt volt, és parancsokat fogadott egy férfitól, akinek becstelen árulása a testvérei halálát okozta.

Szeszélyes némber az irónia!

Minden erejét össze kellett szednie, hogy ne vágjon vissza, és szó nélkül hagyja ennek az önelégült gazembernek a bátyjára tett megjegyzését. Pembroke tévedett, ha azt hitte, hogy Alex bármit is bizonyítani akar. Ők voltak a legjobbak legjobbjai; ezért választotta őket Bruce. A felföldi harcosok közül mindenki valamilyen fontos képességet hozott a csapatba, kivéve Alexet, aki jól bánt ugyan a tőrrel, de őt csak a bátyja miatt fogadták be. Chris nem csatlakozhatott, őt túl jól ismerték, de azt akarta, hogy az öccse része legyen az elit szakasznak.

Alex tehát hátrányos helyzetből indult, és évekbe telt, amíg felkapaszkodott a ranglétra aljáról. Végül sikerült. Amikor otthagyta Bruce csapatát, nem a harcedzettségével volt gond. A fenébe is, legyőzte közelharcban Boydot, Skócia legerősebb emberét! Márpedig ilyesmire akkor már évek óta nem volt példa.

Bármennyire is szeretett volna bizonyítani Pembroke-nak – kezdésnek például jó lett volna egy ökölcsapás az önelégülten vigyorgó képébe –, ellenállt a késztetésnek. A pokolba is, hiszen azért volt itt, hogy segítsen véget vetni ennek az egésznek! Ha ehhez az kell, hogy olyan seggfejekkel dolgozzon együtt, mint Pembroke, ám legyen! A határvidék lakossága – Alex népe – már így is túl régóta viselte ennek a háborúnak a terhét. Nem akart több áldozatot. Összeszorította a fogát, és újra megpróbálta.

– Én leszek az első, aki felemeli a kardját, ha megállapítjuk, hogy Carrick egyedül van. Csak adjatok néhány percet, hogy kiderítsem.

– Pár perc múlva már el is tűnhet – szólt közbe Sir Robert Felton, Pembroke lovagjainak parancsnoka (aki, ha lehet, még nagyobb seggfej volt, mint a lordja). – Nem tart sokáig ellopni néhány tucat marhát – tette hozzá, és szúrós pillantást vetett Alexre. – Én megyek elöl Kingstonnal, La Zouche-csal és Vescyvel. Mivel a karod még mindig gyenge, ott nem sok hasznodat vesszük. Maradj hátul, és védd a málhás szekeret az embereiddel!

Miután néhány hetet Felton körül töltött, Alexben újfajta tisztelet ébredt Kenneth Sutherland iránt, amiért olyan kiválóan tudott uralkodni az indulatain. Felton lett Sutherland legfőbb ellensége, amikor néhány évvel ezelőtt kémként visszatért az angolok közé. Alex nem is értette, hogyan állta meg Sutherland, hogy végezzen vele. Ő maga legszívesebben ezt tette volna. Ahhoz azonban használnia kellett volna a jobb karját, ami ugyan meggyógyult már, de Alex ezt nem akarta beismerni.

Ezúttal már nemcsak a fogát csikorgatta, hanem a kezét is ökölbe szorította a kantár körül.

– Nekem a gróf parancsol. És nem tudok róla, hogy téged bízott volna meg a vezetéssel.

– Nem is – szólt közbe Pembroke, és figyelmeztető pillantást vetett Feltonra. – Én vezetek.

Felton és az általa említett lovagok mellett Pembroke még hozzáadott a csapathoz néhány embert, majd Alexhez fordult.

– Feltonnak igaza van. Szükségünk van valakire, aki megvédi a szekereket, és amíg a karod nem elég erős, te vagy a legkézenfekvőbb választás. Maradj itt, majd küldök érted, ha szükség lesz rád és az embereidre.

Ha nem Felton javaslata lett volna, Alex még örült is volna annak, hogy nem kell szembenéznie egykori barátaival. Sőt még így is örült neki... Feltonnal vagy nélküle. Őszintén remélte, hogy sohasem lesz az ő helyében.

Néhány pillanattal később a sereg nagy része ellovagolt, és otthagyta Alexet meg azt a tucatnyi embert, akiket a kelet-lothiani birtokáról hozott magával, valamint a mintegy ötven szolgát és munkást, akik a sereget kísérték. Az istállófiúkat, akik a lovakat gondozták, a kovácsokat és az ő tanoncaikat, akik a páncélokat javították és a lovakat patkolták. Ez a „kis sereg”, ahogy nevezték őket, minden hagyományos hadseregnek létfontosságú része volt, ugyanakkor lassította és akadályozta a gyors mozgást. Ezzel szemben a Bruce által alkalmazott kis létszámú támadó csapatokat nem hátráltatta a pluszsúly és a szervezési munka. Részben ennek köszönhették a sikereiket.

Az első csatazaj olyan volt, mint egy mennydörgés; úgy szűrődött át az esti levegőn, mintha nem is egy kilométerről, hanem mindössze néhány száz méterről érkezett volna. Csatakiáltások, meglepett üvöltés, az acél csattogása... halálhörgés. Gyors és dühös volt. Legalábbis annak kellett volna lennie közel kétszáz emberrel negyven ellen. Néhány perccel később azonban hirtelen megváltozott a csatazaj, amiből Alex azonnal sejtette, hogy valami történt. Nem sokkal később meg is tudta, hogy mi. Pembroke egyik fegyverese vágtatva érkezett vissza.

– Fogjátok, amit tudtok, és irány a vár! Jönnek a skótok!

Alex káromkodott.

– Mi történt?

– Carrick emberei nem voltak egyedül. Moray grófja és legalább ötven embere is a közelben tartózkodott, és megérkeztek, amint hírét kapták a támadásnak. Kénytelenek voltunk visszavonulni. Sir Aymer és a többiek a vár felé tartanak.

Hiába volt igaza, Alex mégis dühös és csalódott volt. Néha úgy tűnt, hogy a fal, amelybe Skóciában folyton beleütközött, Angliában is útját állta. Két évig próbált az angolok lelkére beszélni, hogy ne becsüljék alá az ellenséget, keressék a tárgyalás lehetőségét, vessenek végre véget ennek a véres háborúnak. A Pembroke-hoz hasonló férfiak viszont képtelenek voltak túllátni azon, hogy bár létszám, páncélzat és fegyverek tekintetében túlerőben vannak, mindezekkel sem sikerül feltartóztatniuk Bruce embereit, immár nyolc éve. Meglehet, Pembroke-nak kétszer annyi embere volt, mint Carricknak, de a király unokaöccsének érkezése megváltoztatta az esélyeket. Alex már csak tudta, hiszen valamikor ő maga volt felelős Sir Thomas Randolph, Moray grófja kiképzéséért.

Alex parancsba adta az embereinek, hogy amit csak tudnak, azonnal vegyenek magukhoz az értékes étkészletből és ezüstből, amit Sir Aymer magával hozott északra, hogy kifizesse a carlisle-i helyőrséget. Ezután összegyűjtötte az élő állatokat, és utasította a kis sereget, hogy kövessék a régi római utat a vár felé, amely mindössze néhány kilométerre lehetett tőlük. A kis seregnek nem eshet bántódása. Bármilyen szörnyű történeteket meséltek is a „barbár skótokról”, Alex tudta, hogy Bruce mindig azt parancsolta az embereinek, hogy csak azokat öljék meg, akik harcolnak ellenük. A seregei ellátásához szükséges marhák és pénz megszerzése volt a célja.

Bruce emberei egyáltalán nem voltak barbárok, de ezt Alex maga is csak akkor értette meg igazán, amikor megpróbálta eloszlatni az angolok ostoba tévhiteit és hiedelmeit. A skótok talán félelmetesek, és úgy tűnnek elő a sötétből, mint az útonállók, de valójában nem azok.

A kis sereggel ellentétben azonban Alex és az emberei nem menekülhetnek el egykönnyen a halál elől, ha Bruce emberei utolérik őket.

Alex nem késlekedett, azonnal Pembroke szekeréhez ment, hogy magával vigye az ezüstöt.

Éppen az utolsó ötven font értékű érmét lapátolta a fadobozból egy vászonzsákba, hogy könnyebben elférjen a nyeregtáskájában, amikor meghallotta a közeledő lovasok moraját.

Átkozódva átadta a zsákot az utolsó emberének, és útnak indította. Sok értékes holmit hagytak hátra, de nem volt mit tenni.

Tudva, hogy Bruce emberei egy perc múlva odaérnek, felszállt a lovára, és még egyszer körülnézett. A szeme sarkából mozgást látott, és megdermedt.

A rohadt életbe, ő meg honnan csöppent ide? Egy mindössze öt-hat éves kislány lépett elő a fák közül. Alex rákiáltott, hogy figyelmeztesse, de a gyermek nem mozdult. Hát nem hallja a lovakat?

Megérezhette őket, mert hirtelen megállt az út közepén, lenézett a földre és megdermedt. Háttal állt Alexnek, de a férfi így is tudta, hogy rémület ült ki az arcára.

Indulj, mondta magának, és a vár felé vezető út irányába nézett. Még elmenekülhetsz. A lányt még időben észreveszik.

Már majdnem teljesen sötét volt, és a gyermek fekete köpenyt viselt...

Ekkor megfordult, és megpillantotta őt. A szeme tágra nyílt, és egy rettenetes pillanatra felvillant benne egy emlék. Egy másik kislányt látott maga előtt, aki lángokkal körülvéve, kikerekedett szemmel, rémülten bámult rá egy pajta padlásának nyitott ajtajából.

Lángokkal, amelyeket ő gyújtott.

Ó, istenem, muszáj időben odaérnem hozzá! Segíts, nehogy túl késő legyen...

Az emlékkép eltűnt, de a sürgető érzés megmaradt. Alex tudta, hogy nem kockáztathatja, hogy a lovasok esetleg ne vegyék észre a kislányt. Nem fog még egyszer kockára tenni egy ártatlan életet, ha lehetősége van rá, hogy megmentse.

Újabb szitkozódás közepette a lovát a gyermek felé fordította. Nem sok ideje maradt. Az első lovas már feltűnt mindössze ötven-hatvan méterrel a lány mögött. Nem sokkal volt messzebb tőle, mint Alex.

Pokolian remélte, hogy a kardforgató képességei nem romlottak annyit az elmúlt két évben, mint hitte, mert ha működik is a terve, alig néhány másodperc múlva az életéért kell majd küzdenie.

Csettintett a gyeplővel, rúgott egyet a sarkával, és a lova megindult. Egészen közel hajolt az állat nyakához, és a gyeplőt az egyik kezében tartva éppen csak annyira lassított, hogy a másik karjával átkarolhassa a lány vállát, és elránthassa a veszély elől. Ezután a fák közé fordult a lovával, és letette. A lovak dübörgése abbamaradt. Tudva, hogy a sötétben köröznek körülötte a lovasok, odaszólt a kislánynak, hogy fusson.

Az nagy sötét szemével és apró süni arcával némán bámult rá.

Nem, nem néma, ismerte fel, hanem süket. Ezért nem hallotta korábban sem őt, sem a lovakat. A föld remegése figyelmeztette a veszélyre.

– Menj! – ismételte Alex, és a fák felé taszigálta a gyermeket. – Ott biztonságban leszel.

A kislány megérthette, mit mond, mert vadul bólogatott, majd beszaladt a fák közé.

Alex testén már azelőtt hideg borzongás futott végig, hogy megpillantotta volna az őt körülvevő lovasokat, akik előbukkantak a sötétből. A kéz, amely átnyúlt a válla fölött a karjáért, hirtelen megdermedt.

A fenébe, ez nem lehet! De mégis.

Egy pillanat alatt meghűlt benne a vér. Durva káromkodást eresztett meg az orra alatt, ahogy felismerte a befeketített sisakokat, a kormos arcokat, a fekete bőrpáncélokat és a sötét plédeket.

A francba, erre nem állt készen! Abban sem volt biztos, hogy valaha is készen áll majd rá.

A kezét a teste mellé engedte. Miután hét éven át harcolt vállvetve ezekkel a férfiakkal, tudta, mire számíthat. Értette a dolgát, de nincs olyan ember a világon, aki egyedül képes volna megküzdeni kilenc felföldi harcossal.

Sosem volt kérdés a számára, hogy egy nap az életével fizethet azért, amit tett, csak arra nem számított, hogy ez a nap ilyen hamar elérkezik.

Egy ismerős hang törte meg a csendet:

– Látom, még mindig a csillogó páncélodat fényesíted, Sir Alex.