Borítószöveg

André Calvit és kislányát a nyílt utcán akarják megölni Nizzában. Egyetlen másodperc az egész, de André élete gyökeresen megváltozik. Pár napon belül Kelet-Ukrajnában, a háború kellős közepén találja magát.

Eközben magyar agrárbárók kiárusítják az országot az oroszoknak. Kapzsi hazárdjátékot űznek Magyarország sorsával! Félő, hogy az Egyesült Államok és Oroszország konfliktusában a hintapolitikával próbálkozó magyar miniszterelnök az országot ismét „a történelem vesztes oldalára” állítja. Dúl az ukrán háború, és Magyarországot közben a NATO-ból is kizárhatják. André Calvire ezúttal szinte reménytelen küldetés vár, mert Ukrajnában először azokat kell elkapnia, akik megpróbálták likvidálni...

Frei Tamás nagy sikerű akcióthrillerei a hatalomról és a pénzről, a politikai és érzelmi játszmákról szólnak. A szerző mesteri módon keveri a fikciót a valósággal, miközben izgalmas történetbe csomagolva tárja elénk a világpolitika mindig aktuális kérdéseit, és egészen elképesztő összefüggésekre irányítja rá a figyelmet. Az események sodrában ráadásul bepillantást nyerhetünk a kulisszák mögé: megismerjük, miként köttetnek meg a tisztességtelen és korrupt politikai alkuk, hogyan gondolkodnak valójában a történelmet alakító kulcsszereplők.

© 2023 Frei Tamás

© 2023 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Müller Péter

Borítófotó © freepik.com

Szerzőfotó © Ritter Doron

ISBN 978-963-604-370-4

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

A szöveget gondozta Horváth Anita és Török Tünde

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

„Ha kezedben az olaj, akkor tiéd az ország.

A népet viszont csak akkor uralod, ha az élelmiszert is megszerzed!”

(Henry Kissinger, volt amerikai külügyminiszter)

I. RÉSZ

Nizza – Franciaország

Néhány hónappal korábban

„Madár vagyok és repülök – Ajza, miközben kiszállt az autóból, ezt a pár szót ismételgette. Halkan, maga elé motyogva, mintha csak imádkozna. – Madár vagyok és repülök.”

Az alig húszéves dagesztáni nő remegő kézzel fogta össze a sálat a nyakán. A fekete csador körbeölelte az arcát. Az előregörnyedő és halálra készülő törékeny test elbújt a takaróként ráterülő muszlim ruha inkognitójában. Csak a fehér, sápadt arcot lehetett látni, ahogy a csador éle belevág a homlokába, mert ebben a feszült, szinte már túlvilági transzban Ajza nem érezte, hogy tépi az anyagot. Mint egy középkori metszet, úgy nézett ki.

A festő meglátta volna benne a máglyahalál előtti pillanatok ürességét, ahogy az eltávozott lélek már hátrahagyta a testet, ezt a kábult, feketébe rejtett csont és hús szerkezetet. Az már nem kell, mert a test sosem fog újjászületni.

Csak a lélek.

A földig érő kendő eltakart mindent. Ha a hasában hordozott szégyen, ez az égető, de nemsokára végre kiszakadó gyalázat, vagyis a terhesség, a két hónappal ezelőtti erőszakban megfogant embrió nagyobb lett volna, a csador még azt is eltakarja.

Ezért, vagyis a bő ruha miatt nem lehetett látni a derekára szíjazott nehéz övet, amihez dróttal erősítették szorosan egymás mellé az aceton-peroxiddal teli csőbombákat. De a vállát előrehúzó súlyos mellény sem tűnt fel senkinek, tele szögekkel, csavarokkal és üvegszilánkokkal.

„Madár vagyok és repülök” – motyogta ez a fekete holló, ahogy kiszállt a kocsiból az őszi Nizza reggeli hűvösébe, és lebegő önkívületben elindult a gyerekek felé. Szeptember közepe volt már, mégsem lehetett egyetlen felhőt sem látni az égen. A nap szikrázva sütött, a fények élesek, szinte filmszerűek voltak.

Könnyebb lesz így meghalni, és szebb is, gondolta Ajza. Sokkal könnyebb, mint Dagesztánban. Jó, hogy ez az álom, ez a megváltó és felszabadító repülés nem a sáros ázsiai hidegben történik, a Kaukázus mocskában. A mennyország innen sokkal közelebb van, ezt súgta felé egy túlvilági hang.

De ez csak valamiféle kósza villanás volt, mert valójában már nem tudott semmire sem gondolni.

Néhány másodperccel a halála előtt.

Az iskolabusz közben villogó indexszel állt, a gyerekek pedig ricsajozva ugráltak le róla, elöl és hátul. Ötévesekből kikevert nemzetközi gyerekturmix ömlött a nizzai magánóvoda elé. Leginkább orosz, angol és francia szavakat lehetett hallani. Az egyenruhás csemeték a sárga fémkerítés előtt korukat meghazudtoló fegyelmezettséggel álltak sorba. A lányok fekete térdzoknit és sötétkék szoknyát viseltek, fehér, hímzett gallérú blúzzal és fekete kardigánnal. A fiúk ennek a tükörképét, szintén fekete és sötétkék egyenruhát, élére vasalt nadrággal, előre megkötött, és az inggallér alatt átgumizott nyakkendővel.

A Côte d’Azur ritka pillanata volt ez, persze csak a figyelmes szemlélő számára. Ahogy a merev francia osztálytársadalom óvatlanul megvillantotta az átjárhatatlanságát. A nehezen megmászható társadalmi létra igazságtalanságát. A szabadság – egyenlőség – testvériség hamis álarca mögött rejtőző valóságot, a jól szituált családok elzárt rendjét.

Ajza a fotón látott arcot kereste. Próbálta megtalálni a számára kiejthetetlen nevű magyar kislányt, Fruzinát. Kereste a fényképről ismert vonásokat. A hosszú, egyenes hajat és a sötét szemeket. Kereste az egyenruhák egyformaságában a  célpontot, akit most mindenképpen magával kell vinnie a túlvilágra. Elrántani Fruzinát a francia Riviéra jólétéből és gondtalanságából. És persze elrántani vele együtt minél több luxussorsú zsidó ötévest is, mert Ajzának azt mondták, pontosabban arra esküdtek, hogy a gyerekek többsége zsidó.

De ő ezt már nem fogja soha megtudni. Hallja ugyan az orosz beszédüket, azok biztos zsidók mind, nyugszik meg valahol legbelül, mert aki gazdag orosz, az nagyrészt zsidó, ennyit azért megértett abból a világból, amit ma itthagy. Hallja a számára érthetetlen többi nyelvet is, de már nem számít, hogy mit mondanak, mert ő nem érez többé távolságot, időt és teret, csak sír, mert most már sír.

Nincs visszaút. Ajza is sírva megy a halálba, mint annyi más öngyilkos merénylő őelőtte. Főleg a nők! Az utolsó pillanatok furcsa összeomlása ez. Az agy önvédelmi és tiltakozó reakciója, hiába szuggerált magának Ajza előtte egészen mást. Érzi a meleget. A combjai között érzi, ahogy bepisil, de már az is mindegy. Mert most már pörög körülötte a szédítő élet-halál örvény, és rántja magával. Az alagút feketén robog felé, ő pedig visszafordíthatatlanul elindul a mennyországba.

Ugye, oda?

Bevillan, ahogy két hónappal ezelőtt letépik róla a ruhát, ahogy véresen erőszakolják, ahogy beléhatol a bűzös férfihús, ahogy legbelül felszakad benne a gyerekkora óta féltve őrzött tisztaság. Érzi újra a leheletet, a vadállati erő tiprását, ahogy gyalázzák, örökre bemocskolják és tönkreteszik.

Látja egy pillanatra az apját is, aki, miközben lefogják, ordítva, verekedve, küzdve nézi, ahogy őt erőszakolják. Látja, újra hallja, érzi, megéli, átéli. Nem is Nizzában van ő tulajdonképpen, hanem megint ott és akkor, Dagesztánban, az erőszak és a gyalázat tépésében. Mintha csak most történne a két hónappal ezelőtti kín, annyira eleven az emlék. Átéli a szétloccsanó fejet is megint, ahogy megölik az apját, lelövik, mint egy kutyát, miután felnyársalta Ajzát az ágyékába hatoló nyálkás borzalom.

Ahogy ütötték közben.

Ahogy verte őt közben.

Ahogy tönkretette.

Ahogy már akkor és ott megölte.

Ajza már rég halott. Két hónappal ezelőtt meghalt.

El innen, el ebből a világból.

Visszakapni a szüzességét, visszakapni a tisztaságát, már csak ezt szeretné.

Örökké sahidkának lenni, mártírnak, aki megtisztult a halálban. Aki visszakapta az életét, a halál által, a túlvilágon, Allah elé bocsátva.

Patyolatfehérségben, újra szűzen.

Ajza sír, tisztul, és repül, mint egy kismadár.

Aztán a csador alatt megnyomja a gombot…

Pár perccel korábban Fruzsi még nevetgélve csámcsogott. Ez a jó szó, igen, a nevetgélő csámcsogás. Mert nagy nap volt a mai, örült neki nagyon. Fruzsi előszülinapozott apuval, és csak ők ketten, anya nélkül, elmentek végre nagy-eklert enni.

Reggelire!

Fruzsi holnap lesz ötéves, szeptember 21-én, és apa tényleg beváltotta az ígéretét. Ha ötéves lesz, akkor ő is nagy, igazi eklert kap, mint anya, mert már meg tudja enni. Nem csak a francia gyerekek minisütijét, ami feleakkora, mint az igazi, viszont csokikrémből még a felénél is kevesebb van benne. Csak a harmada. Pedig épp az a legjobb része. A hideg, tejszínes csokikrém.

Fruzsi kincsként tartotta a kezében a cukrászda arany-fekete dobozát, most már kiürülve. Mint egy igazi nő, úgy ült. Ahogy anya szokta, keresztbe tett lábbal ült az első ülésen. Ez is az ő titkuk volt apával, hogy ha ketten mennek az iskola-előkészítő oviba, akkor ülhetett elöl. Mert anya nem látja. Annyi veszélyesebb dolog van ennél a világon, szokta apa mondani, és minden alkalommal, szinte rituálészerűen, miközben beszíjazta őt az ősrégi Citroën kanapéülésébe, nyomott a kobakjára egy puszit. Apa hívja így, kobakpuszi.

Hát ma is megkapta a puszit, és megkapta az eklert is hozzá, ezt a hatalmas csokis csodát. Heti egy süti, ennyi volt Fruzsinak engedélyezve, de ő dönthette el, hogy melyik napon. Hát ma. Mert előszülinap van, csak apával. Viszont emiatt megint elkéstek.

El szoktak, néha direkt, ezt valahogy érezte Fruzsi. Hogy apa mehetne gyorsabban is, de reggelente mintha szándékosan udvariaskodna a többi tülekedő kocsival, hogy ne érjenek oda a vasútállomás felvevőpontjára. Mert ha elkésnek, akkor tovább maradnak együtt, mert olyankor apa egészen az óvodáig viszi őt. Pontosabban az iskola-előkészítőig, mert pár hete Fruzsi már oda jár. Hiszen jövőre első osztályos lesz.

A Cannes-ból és Antibes-ból érkező vonat Fruzsi csoporttársaival ma is azelőtt jött meg Nizzába, hogy ők a pályaudvarra értek volna. A busz pedig, ami az ellenkező irányból, Monacóból hozta a többieket – főleg orosz gyerekeket persze, mert az oroszok laknak Monacóban –, közben már tovább is ment. Fruzsi tehát a kocsiban maradt, és megpróbálták utolérni a buszt.

Hosszú volt a sor a cukrászdában, ráadásul szülinapi díszdobozt kapott az ekler, apa megint direkt lassú volt, parkolni is csak a cukrászdától távol, a tengerparton tudtak, ezért késtek el. Nem baj, mennek együtt, legalább nyugodtan megehette az eklert, ezt gondolta Fruzsi, miközben apa, nem sokkal azután, hogy utolérték a buszt, épp ráfékezett, mert megint betolakodott eléjük valaki.

André hüledezve csóválta a fejét. Nem mondta ki hangosan, de a francia nagyvárosi közlekedésnél alig volt rosszabb. Talán csak az arabok és a brazilok, az ő tapasztalatai szerint. Mert a franciák is csak magukra figyelnek. Másokra rá se hederítenek. Közben ide-oda tolják, elöl, hátul és oldalt meghúzzák a kocsikat, de az nem érdekli őket. Ahogy elképzelhetetlenül szűk helyekre beékelődnek parkoláskor, úgy túrják be magukat mozgás közben is, a forgalomban. Mint például ez az Audi. Ahogy bevágott elé, az iskolabusz és közéjük. Ez még francia szemmel nézve is soknak tűnt. Ha André nem fékez, összekoccannak.

De aztán egyből látta, még hátulról is, hogy a vezető mellett a nő csadorban ül, és akkor már értette.

Arabok.

Így már világos. Marokkó, Algéria, vagy esetleg egy másik Magreb ország. Nizza tele van arabokkal, de most már jönnek Jemenből, Szíriából, Líbiából, egyre többen, egyre zűrzavarosabb arcok.

És hát ahonnan jönnek, ott ezt szívták magukba, a harcot, a tülekedést. Úgyhogy André elengedte, hadd küzdjön az ilyen. Rést hagyott, féktávolságot maguk között, ahová majd esetleg valaki megint beékelődik, de hát mindegy. A buszt látja, és ez a lényeg.

Amikor megérkeztek az iskola-előkészítő modern, hófehér épületéhez, André a sárga vaskerítés mellett parkolt le, a busz mögött, pontosabban az arabok mögött, mert azok is megálltak.

Furcsa volt. André valahol mélyen regisztrálta, feltűnt neki, mert arab gyerekek ide nem járnak. Azoknak ez túl drága, és túl fehér. Túl francia. Még nekik is nagy erőfeszítésbe, sok pénzükbe került Fruzsi jövője, mert Adrienn így nevezte ezt a helyet, a kislányunk jövőjének. De Nizzában nem volt más választásuk. Ez volt az egyetlen két tannyelvű école primaire, ahol a francia mellett Fruzsi majd angolul is megtanul.

André kiszállt a hátratolható vászontetős „Kacsából”, a harmincéves Citroënből, hogy születésnapi papagesztusként kinyissa az ajtót a csokis szájú kislány előtt.

– Hercegnő, méltóztassék iskolába fáradni! – hajolt meg André, muskétás mozdulattal lengetve meg láthatatlan kalapját. Kinyitotta az ajtót, és olyan mély mozdulattal bókolt, mint Fruzsi egyik kedvenc rajzfilmjében a Csizmás kandúr. Mintha tényleg hintóból lépne ki ez a vigyori születésnapos kicsi lány.

A térdzoknis Fruzsi óvatosan lecsúszott az ülésről, igyekezve nem összegyűrni a büszkén viselt egyenruhaszoknyát. Továbbra is a kezében egyensúlyozta az ekleres dobozt, és vitte magával, hogy megmutathassa Zoénak, élete első komoly barátnőjének. Mert már ilyen is volt ennek a mini-Adrienn-nek. Barátnője.

André felegyenesedett, és meglátta az előttük parkoló kocsiból a busz felé tartó nőt. Feketén, csadorban, határozottan. Egyedül ment, gyerek nem volt vele. Fruzsi épp puszira csücsörítette a száját, úgyhogy André figyelme visszavándorolt a lányához. De azért regisztrálta. Valamit, ami furcsa volt. Aztán épp, amikor elcsattant a puszi, bevillant az imént látott előregörnyedés. Hogy ez a furcsa. Hogy a nő, mintha valami súlyt cipelne a nyakában, dőlt nyakkal, mereven menetel… és csak egy kézzel fogja össze a kendőt a nyakán… de akkor hol a másik keze?… és…

És akkor csikorogva, érthetetlen, még Franciaországban is agresszívnak tűnő hevességgel kitolatott előlük az Audi. Vadul elstartolt hátrafelé, mintha legalábbis fordított irányú autóverseny kezdődne. André felnézett, meglátta a tolató, de mégsem az utat, hanem az arab nőt figyelő sofőrt, a kormányt tartó kezében pedig észrevette a távirányítót, egy kicsi szürke műanyag dobozt, ami olyan volt, mint bármelyik garázsnyitó. És akkor már tudta.

Miközben Ajza megnyomta a csador alatt a gombot, épp abban a pillanatban, az utolsó másodpercben André rájött, hogy mi is történik itt valójában.

Velük!

A nizzai szikrázó napsütésben…

Pável vékony, szinte vézna fiatalember volt. Az orra is nyúlánk, a bőre fehér és pattanásos. Napsütést szinte sosem látó arcán távol ültek a szürke, fakó szemek. Moszkvai volt, orosz. Szinte lerítt róla. Meglátszott a mindig nyitva felejtett száján és a szlávosan sárguló fogain. Elálltak a fülei, borostás volt, és enyhén ápolatlan.

Keletről jött, ezt bárki megmondta volna, aki a merénylet előtti este látja a nizzai Negresco hotelben. De hogy mivel foglalkozik valójában, azt már nehezebben lehetett megállapítani. Bűnözőnek, ráadásul orosz bűnözőnek egyáltalán nem tűnt. Hiányoztak hozzá a tetoválások, és hiányzott róla sokkilónyi izom is. Pávelen még a kamasz fiúk méretében vásárolt Adidas melegítő is lötyögött.

Titkosszolgálati embernek sem gondolta volna senki. A fekete csíkos melegítő, hozzá a moszkvai huligándivat státusszimbóluma, a szintén Adidas tornacipő, és bent, a szálloda bárjában is hordott szürke svájcisapka inkább sejtetett valamiféle orosz építésvezetőt. Vagy inkább annak a segédjét. De melósnak azért nem tűnt. Fizikai munkásnak. A hosszú ujjai inkább szervezkedő, lóti-futi életre utaltak. Egy elintézek-ezt-azt-fullajtárra, aki sok mindenre jó. Autót vezetni, pizzát hozni, postára menni.

És hát így is volt. Arra használták. Sok mindenre. Holnap épp majd sofőrködésre. A Körhintában ültek, a szálloda cicomás bárjában, a kétszemélyes rózsaszín kanapén. Pável és Ajza szorosan egymás mellett. A citromsárga terítőn tea gőzölgött előttük, ropogós, pörkölt cukros Savoyai keksszel, de ők nem nyúltak hozzá. Mindketten az asztal alatt, a térdükön tartották a kezüket, és fegyelmezetten hallgatták a velük szemben ülő férfit.

Oroszul beszéltek. Mindhármuknak orosz volt az anyanyelve. És hát igen, Pável lesz holnap a sofőr. Ő viszi majd az Audiban Ajzát a helyszínre, az iskolához. Ő fog beékelődni szorosan a busz mögé, és nála lesz a biztonsági távkapcsoló. Hogyha Ajza esetleg elügyetlenkedné a robbantást, vagy az utolsó pillanatban mégis meggondolná magát, akkor ő nyomja meg helyette a gombot.

Ajzának is jobb ez így. Minden szempontból. Hogy figyelnek rá!

Ugye?

Mert a nők néha elügyetlenkedik a merényleteket, vagy az utolsó pillanatban meggondolják magukat. Az észak-kaukázusi Fekete Özvegyek például, ahogy a csecsenföldi és dagesztáni öngyilkos terrorista nőket a bulvársajtó elnevezte, nos, ők tíz év alatt összesen huszonhat sikeres robbantást hajtottak végre.

De negyvenhattal próbálkoztak.

A többi húsz, vagyis majdnem a merénylők fele, az utolsó másodpercek önkívületében, a feléjük robogó halál örvényében nem tudta működésbe hozni a testére erősített bombát. Elvesztették maguk felett a kontrollt, az ujjaik megbénultak, de néha szó szerint még el is ájultak. Volt olyan Fekete Özvegy, aki felszállt Volgográdban a buszra, amit fel kellett volna robbantania, de végül az utasok hívtak mentőt, amikor észrevették a középső székek egyikéről ájultan leforduló nőt. A rászerelt bombát elsősegélynyújtás közben találták meg a ruhája alatt.

Ötvenen voltak azon a buszon.

Úgyhogy Pável elsősorban sofőr volt, de azért biztonsági tartalék is. Amióta az orosz titkosszolgálat muszlim ügynökei beférkőztek a Kaukázus zűrzavaros rendetlenségébe, valahogy „professzionálisabb” lett minden. Újabban a tettest elkísérte egy másik merénylő is, távirányítóval. Sőt, már nemcsak azok az anyák vállalták bosszúvágyból a mártírhalált, akik elvesztették a gyerekeiket a csecsen polgárháborúban, vagy az azzal összefüggő valamelyik kaukázusi dominókonfliktusban, hanem megjelent a palesztin módszer is.

Vagyis a fiatal, vallásos lányok célzott megerőszakolása, és aztán a semmiből felbukkanó, és nekik lelki támaszt nyújtó idős muszlim nők útmutatása. Agymosás heteken keresztül, amíg a meggyalázott lány, mint Ajza, végül önként vállalta a halált. Megtisztulásnak tekintette az öngyilkos merényletet, kiútnak a szégyenből, a túlvilágon neki ígért örök szüzességért cserébe.

Ajza úgy megy holnap a halálba, hogy rájött volna, hogy épp azok erőszakoltatták meg, akik most a halálba küldik.

Irakban 2013-ban fogták el Szamira Ahmed Jaszimot, aki állítólag nyolcvan nőt erőszakoltatott meg. Az általa „beszervezett” nők huszonhat öngyilkos merényletet követtek el bagdadi iskolákban, buszokon, piactereken és vasútállomásokon.

Személyesen fog találkozni Allahhal, Ajzának is ezt ígérték. Sahidka lesz a túlvilágon, hős mártírok örökké tiszta párja. Tükörkép meséje ez az öngyilkos férfiakba belebeszélt hazugságnak, a paradicsomban rájuk váró szüzek és a mennyországbeli hárem álmának.

Pável figyelmesen hallgatta az utasításokat. A nizzai vidámparkból elhozott százéves faragott körhintalovak, színes fafigurák és élénkzöld kristálycsillárok mesevilágában közben észrevette az épp vele szemben, a plafonsarokban felszerelt biztonsági kamerát, de ennek nem tulajdonított semmi jelentőséget.

Aki megmutatta a magyar kislány fotóját, aki elmagyarázta nekik, hogy ha véletlenül holnap is ott lesz Fruzi apja, ez az André, akkor vele mit kell tenniük, nos, aki mindezt elmondta és parancsolta, az háttal ült a kamerának.

Pável azt hitte, hogy épp ez a lényeg. Hogy az utasításokat kiosztó orosz legyen védve, ne pedig ő! Pável annál sokkal egyszerűbb fiú volt, hogy rájött volna az ültetési rend és a holnapi merénylet igazi céljára. Vagyis hogy szándékosan ülnek itt és így. Mert pont az a cél, hogy az elegáns francia szálloda biztonsági kamerája felismerhetően rögzítse az ő arcát és persze Ajzáét. De leginkább a nekik megmutatott fotókat. Andrét és Fruzsit.

Pável elhitte a fülébe súgott magyarázó félmondatot, hogy azért jöttek épp ebbe a körhinta formájú bárba, mert ez már majdnem olyan, mint a mennyország. Majdnem úgy néz ki! Azt hitte, hogy mindez Ajza kábításának az utolsó részlete. A színes, habos, elvarázsolt-kastélyos mesevilág díszlet. Mielőtt majd felmennek az egyik szobába, és felveszik Ajza búcsúvideóját, amelyben majd a túlvilágról megüzeni a franciáknak, hogy azért haltak meg a gyerekeik Nizzában, mert a francia kormány titokban zsoldosokat küld az ukrán polgárháborúba. Azért folyt büntetésből francia óvodások vére, mert francia légiósok harcolnak az ukrán kormányerők soraiban.

A Nyugat-párti fasiszták oldalán.

Pável nem jött rá, hogy kifejezetten a kamera miatt jöttek erre a helyszínre. Pont azért, hogy most, amikor megmutatják nekik Fruzi és André fotóját, amikor Ajza kihúzza a kezét az asztal alól, és amikor megfogja a nagy méretű papírképet, akkor azt jól és tisztán lássa a kamera.

És rögzítse. Mert egy ilyen sokcsillagos szállodában mindent felvesznek a kamerák, sőt, a biztonsági szolgálat még el is teszi a felvételeket.

Épp ez volt a lényeg, de erről persze Pável nem tudhatott. Ő csak megértette és tudomásul vette, hogy a kislányt meg kell ölni, és felfogta azt is, hogy ha André véletlenül ott lenne, ha őt is meglátná, akkor mit kell tennie.

A pisztolyt az asztal alatt kapta meg, a töltényeket is, és persze a szálloda előtt parkoló Audi kulcsát.

Mivel nem értette a játszmát, eszébe sem jutott, hogy az autóba jeladót szereltek. Azt meg végképp nem sejtette, hogy valójában kik teszik mindezt.

Persze ha tudta volna, akkor sem jön rá, hogy miért kell majd azonnal Ukrajna felé menekülnie. De nem is törte ilyesmin a fejét, mert Pável már rég megtanulta, hogy kérdéseket nem tesz fel, csak végrehajtja, amit kérnek tőle. Főleg, ha ezek kérik. Pontosabban, ha ez az ember kéri, itt, vele szemben.

Úgyhogy ha Magyarországon keresztül kell Ukrajna felé menekülnie, aztán onnan Kelet-Ukrajnába, méghozzá Donyeckbe, ráadásul ezzel a kocsival, akkor ő menni fog, és arra fog menni. Az orosz katonák pedig át fogják engedni a polgárháborús frontvonalon, át keletre, hogy ott végre eltűnhessen.

Mert ha ez az ember megígéri, akkor biztosan így is lesz. Úgyhogy ő holnap mindent megtesz, amit kérnek tőle. Ha kell, akkor vészesetben ő küld mindenkit a halálba, Ajzástul, Fruzistul, mindenestül!

Pável úgy parkolt le, hogy amikor eljön a pillanat, nyílegyenesen tolathasson hátrafelé, legalább harminc méternyit Ajzától. Mert akkora távolság elég. Bőven elég.

Ajzára nem szereltek túl nagy bombát, ha egyáltalán egy bomba lehet nem túl nagy. Mivel gyenge és törékeny nő volt, ezért a nyakába és az övére összesen csak nyolckilónyi robbanószerkezetet erősítettek. A szokásos húsz helyett. A férfi terroristákra adott húsz helyett. De ő láthatóan már ettől is meggörnyedt. Ami kockázatos, hiszen feltűnhet.

Ajza nyakát alapvetően az apró, hét milliméteres vasgolyók és az elfűrészelt szögek húzták le. Az volt az igazi súly. A derekán a sokkal könnyebb detonátort cipelte, és a bombát, a Sátán Anyját, ahogy az aceton-peroxidot a terroristák hívták.

Elég könnyű volt az alkotórészeit beszerezni és a szárazföldi határokon átcsempészni, ez volt a legfőbb előnye. Bár összeszerelés közben könnyen elsült. Ez viszont hátrányt jelentett.

Tizenöt méteres körben tarol majd le mindenkit. Az áldozatok többségét a vadászpuskatöltények erejével szétcsattanó vasgolyók, szögek, csavarok és üvegszilánkok ölik meg, nem pedig maga a bomba.

Majd…

…sőt, már kellene, hogy öljék…

Pável nem értette. Ajza ott állt a busz közelében, a gyerekek mellett, de nem robbant fel.

Épp megfordul.

Pávelre néz.

Ajza őt nézi. Kétségbeesetten. Könnyes a szeme, Pável még ebből a távolságból is látja, ahogy sír… Aztán Ajza lehajol, elengedi a nyakán a csadort, kicsit szétnyílik a fekete selyem, és előhúzza a kapcsolót.

Igen, az ott a kapcsoló, Pável még innen is látja a nő remegő ujjai között.

Ezerszer megmondták neki, hogy ha Ajza hibázik, akkor azonnal nyomja meg a saját távirányítóját, ami itt van a kormánykereket tartó kezében. De ő mégis…

…ilyet soha nem tett. Sok mindent tett már, de ilyet még nem. Meddig várjon? Ő öljön meg mindenkit? Eddig a pillanatig olyan kényelmesnek tűnt minden. Csak sofőrnek lenni, aztán figyelni… és a merényletben igazából nem is részt venni.

Közben valaki ordít, az a férfi az ócska Citroën mellől, hogy bomba… bomba van nála… és Ajzára mutat.

Mint egy akciófilm. Pável pár másodpercig még úgy érzi, hogy nem is részese, csak nézője a jelenetnek. Szinte belefeledkezik a filmbe, mert annyi minden történik egyszerre a mozivásznon. Jobbra a gyerekek, középen Ajza, balra a busz. Itt, neki háttal pedig az ordító férfi. Aztán jobbról, a kerítés mellől szaladni kezd egy másik. Az talán egy tanár. Igen, csak tanár lehet, Pávelnek még ez is az eszébe jut, valahogy átfut az agyán, mert ebben a derengő lassított filmes lidércnyomásban mintha mindent élesebben érzékelne, mint máskor. Szinte megdöbben, ahogy előre látja a következő másodpercek történéseit, ahogy ez a rohanó férfi, előrenyújtott karokkal, mindjárt fellöki Ajzát.

Pável biztos benne, látja, érzi, sejti, hogy magával sodorja majd a lányt, megragadja, tuszkolja, odébb, el, messze a gyerekektől.

És pontosan ez is történik.

A tornatanár (Thierry Etienne, derítik majd ki a nevét a másnapi újságok) amikor meglátta a csador alól kivillanó, fényes, narancssárga papírba csomagolt plasztikcsöveket, és meghallotta valahonnan az ordítást, hogy „bomba”, akkor nem menekülni akart, hanem megakadályozni a robbantást. Ösztönös reakció volt, nem gondolta át, nem elemezte a távolságot, az esélyt, csak látta a nő testére szerelt robbanószerkezetet, látta a babrálást az apró fekete dobozkával, amiből vezeték futott az öv felé, és anélkül hogy valaha látott volna ilyet, és anélkül hogy valójában értette volna a technika bonyolultságát, rohanni kezdett a nő felé.

Annyiszor történik ilyen a merényletek helyszínén (ezt is megírják majd a másnapi újságok).

Mármint hogy akad valaki, aki nem menekül a halál elől, hanem belerohan.

Thierry Etienne meg akarta akadályozni a megakadályozhatatlant.

Hiszen ott volt Pável, amit persze nem tudott.

André viszont igen.

De már neki is csak egyetlen mozdulatra volt esélye…

Mert amikor dúvad bikák öklelésével a majdnem kétméteres tanárember, élete utolsó előtti másodpercében magával ragadta Ajzát, a lendület sodrásában megmarkolva, és a fekete dobozkától elrántva a kezét, amikor egyetlen pillanatra ő már azt hitte, hogy sikerült, mert így a merénylő már nem tudja megnyomni a gombot, és amikor ők ketten együtt a busz alá zuhantak, akkor Pável hirtelen észhez tért.

Befejezte a bambulást, a mozifilmnézést, és átrendezte a jelenetet.

A távirányítóján megnyomta a szürke gombot.

Ajzán dobhártyákat széttépő hangcunamival sült el a gépágyúszerű körkörös halálkasza, és elsodort maga körül mindent. Félbevágta a tornatanár testét, millió részecskére tépte Ajza fejét, és fekete kátránylavinaként irtott maga körül életet, reményt és jövőt. Ajza és Pável (mekkorát tévednek majd a francia újságok, hogy kik is ők valójában) egyetlen másodperc alatt, tűszúrásnyi fájdalmat sem okozva, mert érzékelhetetlenül gyorsan történt minden, ezernyi vasreszelék haláldöfését osztotta ki értelmetlenül és kegyetlenül.

Amikor a szikrázó nap lenézett a kék francia ég magasából, már csak döbbent feketeséget és egy hatalmas kátyút látott a nizzai óvoda előtti parkolóban.

Dagesztánt…

Zalarécse – Magyarország

Hónapokkal később

– Gabonban lőttem – Gyuri bá’ a hasával mutatott a kitömött elefántra. A karját nem emelte meg a bambusznáddíszletbe helyezett hatalmas állat felé, hanem csak az amúgy is méretes pocakját nyomta derékban kicsit előrébb. A hasával bökött az elefántra, hogy azt lőtte Gabonban. De hát Bivay-Serényi György már csak ilyen ember volt. Eredendően Bivaly György, de ahogy korosodott, és a jelleme, az üzleti magatartása hasonlítani kezdett a családnevére, egyszer csak elhagyta az „l” betűt az „ly”-ből. Maradt Bivay György. Vagy hát lett. Mert az azért arisztokratikusabb. Többet sejtet.

Irigyei szerint a Bivay minden tekintetben jobban passzolt Magyarországhoz, pontosabban amivé ez az ország az elmúlt húsz évben lett, mint a régi neve, az ipszilonos. Illeszkedett ugyanis a hatalmat elfoglaló első generációs értelmiségiek görcsös igyekezetéhez, hogy halványan azt sejtessék, mintha múltja is lenne a családjuknak, nem csak jövője. Legalább valamiféle múltja. Az ő családja amúgy borsodi, serényfalvai. Egyszerű parasztember volt a nagyapja, népi kollégista az apja, ő pedig az 1970-es évek közepén moszkvai ösztöndíjas.

A kommunista korszak felemelkedésének egyértelmű jeleit viselte magán.

Úgyhogy amikor a kétezres évek elején már elég gazdag lett, és komolyan kezdte venni a földesurasdit, mert tetszett neki a vidékies józanságot sugárzó befolyás (mégse multikulti, kozmopolita, budapesti zsidógyerek ő), szóval akkor Serényfalvát is beemelte a nevébe. A falu szócska nélkül, mert az azért túl parasztos, hogy Serényfalvi, és az ugye ő semmiképp.

Pont ő, az elefántvadász?! Úgyhogy Bivay-Serény György, a barátainak csak Gyuri bá’. A mellette álló magyar miniszterelnöknek is az, mert állítólag barátok.

Bár ez újabban kérdésessé vált.

Régóta ismerték egymást, még az ország másik feléből, Kelet-Magyarországról, ahol a negyvenedik életévét idén betöltő magyar kormányfő hosszú évekig polgármesterkedett. A maga és a köz hasznára. Egy poros magyar vidéki kisvárosban, nagy és fényes fővárosi ambíciókat dédelgetve.

Mint sokan mások.

Már több mint egy évtizeddel ezelőtt ezt ismerte fel benne a nála majdnem húsz évvel idősebb Bivay-Serény György. Gyuri bá’ idén töltötte be az ötvennyolcadik életévét, és mint a Moszkvában végzett seftes diákok többsége, ő is pontosan tudta és érezte, hogy kiket is kell a többieket megelőzve levadásznia a magyar politika fakó egén.

Hogy kik viszik majd egyszer csak nagyon sokra.

Bivay-Serény György elég jól célzott. Nagy találati pontossággal. Ritkán lőtt mellé, politikusokba feleslegesen alig invesztált pénzt és energiát.

Kitömte a zsebüket számára nevetséges összegekkel, amikor még senkik voltak, vidéki senkik. Kitömte őket apró, de a családtagjaikat is korrumpáló szívességekkel, semmit-sem-kell-érte-csinálni felügyelőbizottsági állásokkal, vagy például a nevükben üzemeltetett trafikokkal. A miniszterelnöknek (lesz ennek még később jelentősége), kétszáz trafikja volt Bivay-Serény György egyik cégében elrejtve, kibogozhatatlan áttétekkel elmaszatolva.

Bár ma már senki sem akarta az ilyesmit kibogozni.

Hiszen az adóhatóság vezetője is az ő embere, az övék, az újságíróknak meg kitekerik a nyakát, ha csak sejtetni mernek bármit is. De hát úgyse mernek, meg amúgy se sejtenek szinte semmit. Szóval Gyuri bá’ a magyar közélet reménységeit jó előre körbehálózta gesztusbilincsekkel (így hívta ezt a technikát), hogy amikor majd később tényleg fontos pozíciókba kerülnek, akkor abból neki nagyon, de nagyon sok pénze legyen.

Olyankor állami megbízásokat kapott hálából, épített és bányászott, városokat világított ki és temetett díszkő burkolatba, élelmiszerrel kereskedett, földalapokat dézsmált, erdői, mezői, vágóhídjai voltak, és kereskedett mindennel, ami folyik, legyen szó almaléről vagy éppen gázról.

Ő ebből és így lett gazdag, annyira gazdag, hogy amikor nem politikusra vagy korrupt köztisztviselőre vadászott Magyarországon, akkor elefántokra lövöldözött Afrikában.

Futotta a milliárdokból. Bérelt magángéppel Gabonba repülni, néhány tízezer dollárt trófeákra költeni, nagyvadakat lepuffantani. És azokat Afrikában preparáltatni, aztán kitömve Magyarországra hajóztatni. Így és ezért áll most itt ez a gyönyörű gaboni elefánt, ő pedig még ma is emlékszik a lövésre, szinte bizsereg az ujjában a ravasz pöccenése, ahogy oldalról leterítette.

A kastély egykor magas, gerendázott lovardáját alakíttatta át vadászmúzeummá. A gyűjteménye prezentálására. Ezt a szót használta, ő mondta így. „Prezentálnám főméltóságotoknak a kincseimet” – ezzel a kacifántos, félig viccelődve, félig komolyan előadott mondattal szokta belökni a nyikorgó hatalmas lovardaajtót, megmarkolva a rozsdásan zörgő, Erdélyből hozatott több száz éves lakatot. Aztán megmutatta a zsiráfokat, a két oroszlánt, a kitömött kafferbivalyokat és a fekete orrszarvút. Azt Zimbabwéban lőtte, és egyáltalán nem volt egyszerű kihozni onnan. Mugabe országából egy védett állatot. Főleg amióta egy hülye amerikai fogorvos leterítette Cecilt, a leghíresebb ottani oroszlánt. De hát akkor is itt van, itt álldogál az orrszarvú, valahogy még mindig ugyanazzal a mélabús tekintettel, ahogy Gyuri bá’ hátulról lelőtte. Félig oldalról, pontosabban. Mert a rino… hát az jobb, ha nem látja meg az embert szemből. Mert akkor nagyon fürgének kell ám lenni, szokta mesélni, és nagyon gyorsan futni.

Gyuri bá’ viszont szeretett enni, és egyre kevesebbet mozgott. Újabban már nem vadászott orrszarvúra meg oroszlánra, csak nagy állatokra, és azokra is messziről. Mert ahogy teltek az évek, és nőtt a hasa, úgy lassult a lába.

Így lettek Afrikában és a magyar közéletben is egyre nagyobbak a célpontok.

Meg persze a puskák. Mindkét helyszínen.

Úgyhogy most már csak nagyvadakra lő. Elefántra és miniszterelnökre.

Nem akart már izzadni vadászat közben, caplatni a szavannában vagy a budapesti Parlamentben.

Nem szeretett a nyílt terepen gyorsan menekülő állatokkal bajlódni. Apró kis hivatalnokokkal. Kudut vagy antilopot már évek óta nem lőtt. Polgármestert sem, európai uniós támogatások elosztóit végképp nem. Zambiában, szavannás, nyílt, nehéz terepen évek óta nem járt.

Csak mások számára átláthatatlan sűrű erdőkben és Keleten.

Brüsszelt nem szerette, Moszkvát annál inkább. Abban szocializálódott. Az ottani stílust értette.

Durrr… – nagy fegyverrel, azonnal lőni, túlerőben lenni.

Gabonba azért repült gyakran és vadászott ott erdei elefántokra, mert azokat lesből, a dzsungel szélén lehetett lepuffantani, miközben gyanútlanul szürcsölték a vizet a mesterséges itatókból.

Nem volt fárasztó.

Ennek ellenére büszke volt a teljesítményére, mert mégiscsak fel kellett hozzá ülni a gépre, odamenni, terepen vándorolni, és a végén elsütni a puskát. Biztosra ment ebben is, mint minden másban. Vadles, itató, nagy puska, de számára épp ez volt az érdem, ami elismerést érdemel. Vagyis a stabil, kiszámítható és biztos sikert.

Sosem kudarcot vallani. Mellé soha nem lőni.

Hanem előre rájönni, hogy ebből a jól fésült, egyáltalán nem pocakos, törtető, elegáns, mindennap makulátlan frizurájú, bizonyos értelemben viszont gátlástalan srácból, mert neki a miniszterelnök továbbra is csak egy tehetséges srác volt, semmi több, szóval hogy épp belőle lesz egyszer valaki.

Az persze még őt is meglepte, hogy miniszterelnök. És hogy ilyen gyorsan. De az elmúlt évek válsága és cirkuszai, a 2015-ben történtek végül ezt a fiút repítették a kormányfői székbe. Az előző miniszterelnök elleni merénylet, és az Amerikából hazahívott Áron Krisztina gyors bukása után – mert az a naiv nő tényleg azt hitte, hogy a magyarok vért, verejtéket és munkát szeretnének, nem pedig devizahiteles mentést, rezsicsökkentést és a brókercégekben spekulálók kártalanítását mások kontójára – politikai értelemben már csak ez a srác maradt életben, és a hozzá hasonlók.

A leggátlástalanabbak.

A kezükben mindössze pár lőszerrel. Mert mire ide jutottak, addigra már ők is majdnem mindent elsütöttek. De ezek azért néhány évig még kitartanak, mert jófajta, sokféle célpontra kilőhető közéleti töltények voltak. Feltöltve titkosszolgálati aktákkal és persze népkábító, ügyes ígéretekkel.

Az elmúlt negyedszázad magyar lőszertípusa. Speciális puskapor. Saját fejlesztés, csak nekünk.

– Ha megnézed, miniszterelnök úr – mások előtt is tegezte, de azért behízelgő módon miniszterelnöközte is a trafikcsalád sarját –, akkor jól látod, hogy milyen nyúlánk, kemény és finom szemcséjű, szinte áttetsző ennek az elefántnak az agyara.

Bivay-Serény György mindkét kezét a zakója zsebébe dugta. Sárga, kigombolt gallérú sporttrikót viselt, és kitérdesedett vászonnadrágot. Nyugdíjba készülő közhivatalnoknak gondolta volna bárki, aki egy élelmiszerboltban véletlenül összetalálkozik vele. Ott egyébként lehetett. Mert oda még ma is szeretett maga járni, és piros műanyag kosarat cipelve felvágottat vásárolni.

Kiismerhetetlen figura volt.

Mostanra teljesen megkopaszodott, és ősz, hófehér szakállszerűséget viselt. Azért csak szerűséget, mert igazából azt sem gondozta. Elhanyagolta a külsejét, miközben az élet minden más területén a legapróbb részletekre is odafigyelt.

Egy bunkó, mondták az irigyei, könyvet sosem olvas. Az agrárbáró, mondták a csodálói, mindent fejben tart.

Az utóbbit kifejezetten szerette. Mármint az agrárbárózást. A bunkózáson meg csak röhögött. Tiszta szívből, őszintén.

Tényleg olyan volt, mint amilyenek a kaszinózó, vadászó, dúsgazdag magyar földbirtokosok száz évvel ezelőtt lehettek. Zsebre dugott, mégis mindenhová elérő polipkezű ember, aki a hasával bökdösve mutogatott.

– Az ilyen nyugat-afrikai erdei elefántok agyara sokkal szebb, mint a kelet-afrikaiaké – folytatta a dokumentumfilmek narrátoraira emlékeztető unalmas hangon. – Azoké nagyobb persze, de gyorsan megsárgul. Az indiai elefántagyarról meg már ne is beszéljünk, mert az megcsavarodik, ráadásul sokkal puhább az afrikainál. Én amúgy ezt a dögöt a Gabon-folyónál lőttem.

A „dög” szó használata volt az egyetlen izgalmas abban, amit mondott.

És aztán pont. Kitette a pontot. A térképen a cöveket. Hogy Gabon-folyó. A miniszterelnök most járt először ebben a tizenkilencedik századi, gyönyörűen felújított kastélyban. Gyuri bá’ épp most vezette körbe a harminckét szobás épületben. Már túl voltak a kiszélesedő márványlépcsőkkel szimmetrikusan kettéosztott halványsárga nagyszalonon, melynek falán antik aranykeretben, aukciókon vásároltatott Mednyánszky- és Munkácsy-képek lógtak, habos, szinte giccses gipszstukkók alatt. Látták a Zsolnay porceláncsempékkel díszített báltermet, a hófehér szivarszobát és benne a háromszáz éves kínai intarziabútorokat. Régen minden magára valamit is adó magyar gróf kastélyában volt orientál stílusú szoba, főleg kínai és japán bútorokkal. Úgyhogy most az övében is.

A folyosókon megnézték az évtizedekkel ezelőtti magyar vadászatok trófeáit abból a korszakból, amikor Bivaly, Bivay-Serényfalvi, Bivay-Serény György még kisebb fegyverrel kisebb állatokra is hajlandó volt rálőni. Szarvasra és vaddisznóra.

A kastély a Balatontól nem messze, egy természetvédelmi terület legmélyén, sok focipályányi ápolt park kellős közepén állt, távol a kíváncsi tekintetektől. Csak a környékbeliek tudták, hogy ez az épület egyáltalán létezik. Ezért találkoztak épp itt. Ezért volt hajlandó a miniszterelnök eljönni. Épp ezért.

Hogy még véletlenül se tudjon erről a beszélgetésről senki. Gyuri bá’ kezdeményezte az ország legnagyobb földbirtokosainak a nevében. Úgyhogy a magyar agrárvilág milliárdosai mind itt is voltak. Álltak mögöttük, és türelmesen kivárták, amíg a „főnök” az elefántcsont apró részleteivel és a szalontól a borospincéig vezető tárlatvezetés csevegésével előmelegíti az amúgy hűvösnek ígérkező légkört.

Eljöttek mind a tizenöten. Vágóhidak, malmok, tejfeldolgozók, műtrágyagyárak, borászatok, félmegyényi búza- és kukoricaföldek, és még ki tudja, mi mindennek a tulajdonosai. Az elmúlt évek színfalak mögötti vagyonújraosztásának a nyertesei. A nyilvánosság előtt iparfejlesztési programokat hirdető, és multinacionális cégekkel, azok magyarországi gyáraival stratégiai megállapodásokat kötő bérrabszolgaország igazi haszonélvezői. Akik a kulisszák mögött közben szép lassan lenyúlták a földeket, a mezőgazdaságot, mert onnan, arról az egy területről tényleg kiüldözték a külföldieket. Nemcsak kamu szabadságharcot vívtak ellenük, hanem valóban takarodjanak. A köreikben ez volt a jelszó és a szóhasználat.

A németeknek adókedvezményekkel támogatott autógyáruk lehetett Magyarországon, de búzaföldjük nem. Az a magyar agrárbáróké – és punktum. Oda ömlesztik a vissza nem térítendő európai uniós százmilliárdokat. Az agrárbizniszeikbe. Mert az az övék.

Magyarországon aki valahogy tűzközelbe férkőzött, az előbb-utóbb szinte mindenét földbe fektette. Erdőket, mezőket, szőlőbirtokokat vásárolt, és aztán ehhez kapcsolódó termelést, üzemeket és gyárakat. Egyikük, amikor pár évvel ezelőtt titkolva, óvatosan, de végül tízmilliárdokért adott el bankrészvényeket, és ez valahogy kiderült, egy interjúban véletlenül elszólta magát. „A huszonegyedik század az élelmiszerről fog szólni – leplezte le nyilvánosan a magyar agrárbárók üzleti stratégiáját, bár később nagyon megbánta –, magyarországi befektetéseim ezért a növénytermesztésbe, az állattartásba és ásványvíz-palackozásba hosszú távúak.”

Ezért szállt hát ki a nem sokkal később különadókkal sújtott banküzletágból (micsoda véletlen), és fektette a milliárdjait az agráriumba. Amúgy még abban az évben tízmilliárdnyi állami támogatáshoz jutott… Nem hitelt kapott kamatra, svájci frankban, hanem vissza nem is kell fizetni ingyenmilliárdokat. Sertéshús-feldolgozót épített belőle, aminek a rákövetkező évben (megint micsoda véletlen), a magyar kormány lecsökkentette az áfáját. Ezen is keresett valamivel több mint tízmilliárdot.

Így ment ez a huszonegyedik századi Magyarországon. A budapesti parlamentben ülő képviselők közel kilencven százalékának volt valamilyen családi agrárérdekeltsége, háromnegyedüknek konkrétan földbirtoka vagy erdője.

De most mégis baj van. Nagy baj. A szomszédos Ukrajnában lassú polgárháború dúl, orosz katonák titkos intervenciója, fagyossá dermedt kelet–nyugati viszony. Kezdődő újabb hidegháború. Orosz agrárimport-tilalom, az Európai Unióhoz tartozó Magyarország mezőgazdasági termékeinek kitiltása a hatalmas orosz piacról.

Az ő termékeik kitiltása.

Mindez tragikusan érintette a magyar agrárbárókat. Évekig csoportosították át a vagyonukat ebbe a biztonságosnak vélt üzletágba, a monopóliumukba, ami mentes a külföldiek versenyétől. Eladtak mindent, amit korábban igencsak gyanús körülmények között szereztek. Eladták, és a pénzt a mezőgazdaságba fektették. Mindez kimondatlanul is bevett és tolerált pénzmosási technikának számított Magyarországon. Mert a vagyonukat mégsem svájci bankszámlákra menekítették, vagy Côte d’Azur-i villákba, mint az oroszok. Hanem visszaforgatták a magyar földbe. Vagyis itthon maradt.

De aztán hirtelen, rajtuk kívül álló okból, amire a maguk egyszerű, legfeljebb csak Hegyeshalomig látó módján nem is számítottak, a világpolitika taccsra tette őket.

– Taccsra, miniszterelnök úr – tért a lényegre Bivay-Serény György, amikor végre leültek a Munkácsy-képekkel hivalkodó hatalmas szalon vörös kanapéjára, hogy megbeszéljék az Oroszországhoz fűződő magyar viszonyt –, taccsra, de kurvára!

Szeretett káromkodással nyomatékot adni a mondandójának.

Nizza – Franciaország

Majdnem kiszakadt a tüdeje, pedig kifújta a levegőt. André messze volt Ajzától. Talán elég messze. Legalább húsz méterre. Kiabált, ő már akkor kiabált, hogy bomba van a nőnél, amikor még szét sem nyílt a fekete selyemkendő. De André tudta.

Az előregörnyedő test, a vadul tolató autó és a sofőr kezében a távirányító. André ösztönösen jött rá. Segített neki a zsigereibe épült reakció. Hogy már látott ilyet. Nem élte át, de látta a következményeit. Évekkel ezelőtt Afganisztánban.

A légiós múlt kísértetei. A széttrancsírozott afgán testek. Az olajos, égett hullaszag. Máig nem tudta elfelejteni azt a szétfolyt, tocsogó borzalmat, ahogy akkor, ott, Kabulban, az ezerszám kaszáló vasreszelék és a milliónyi szög amorf sebeket tépve gyilkolt. Egy ugyanilyen övbomba. Még ma is emlékszik a leszakadt végtagokra, a halálukat fel sem fogó, kibelezett szerencsétlenekre, akik micsoda közhely: rosszkor voltak rossz helyen.

André vasizmai olyan erővel nyalábolták fel Fruzsit, hogy szabályosan letépte a járdáról. A hóna alatt ragadta meg a semmit sem sejtő, és épp az ekleres dobozka egyensúlyozására koncentráló kicsi lányt.

Még csak ötéves volt. Alig élt. De már másodszor… André, amikor hirtelen megállt körülöttük az idő, a kimerevedő pillanatban a tavalyi merényletre gondolt. Rögtön eszébe jutott a budapesti óvoda, amit felgyújtottak, és ahonnan alig tudta kimenteni Fruzsit. Mert majdnem elkésett.

Nehezen megmagyarázható, de miközben elugrott a vászontetős Citroën fedezékébe, Andrét nyugalom öntötte el. Vagy valami egészen hasonló érzés. Mert most jókor van jó helyen. Itt van, Fruzsival van. És így a kislánya nem egyedül éli át ezt a borzalmat.

Lehet ennek örülni? Ilyesminek? Még ha csak egy pillanatra is?

Az egyetlen másodpercnyi fagyásban André nem megijedt, hanem inkább csodálkozott…

…hogy ennyire nyugodt. Ez az érzés suhant át rajta.

A jobb karja megmarkolta Fruzsit, rántotta magával és esés közben szorította, hogy oltalmazza a törékeny testet. A bal karjával az apró fejet fogta. A válla Fruzsi egyik fülét nyomta, a tenyere pedig rászorult a másikra.

Védte a pici lány pici dobhártyáit.

Már hemperegve gurultak az aszfalton, amikor Ajza felrobbant.

Mivel a nő a tornatanárral együtt becsúszott a busz alá, így az alváz némileg lefojtotta a bomba hatását.

Az összes áldozat közül Ajza és a sajtóban másnap hősnek kikiáltott Thierry Etienne halála volt a legborzalmasabb. Bár valószínűleg a leggyorsabb is. A busz alvázáról és az aszfaltról visszaverődő vasgolyók és szögek turmixgépszerűen széttrancsírozták őket.

A robbanás ereje majdnem felborította a buszt. Kicsit a levegőbe emelkedett, de így a kezdő pillanat szorítása elég szűk sávra korlátozta az irtáslavinát. A körülbelül tíz méterre álló gyerekeket a halál kaszáló pengeéle hetven centiméter magasan érte el, és úgy gyilkolt.

Elképzelhetetlen alapossággal. Mintha ezernyi puskacsőből kilőtt sortűz söpört volna végig a parkolón. Nem lehetett elbújni előle, viszont a távolság és a busz annyira lefojtotta a lövések erejét, hogy a gyerekek első vonalán alig jutott túl. A takarásban lévő második sort még életveszélyesen megsebesítette (hárman halnak majd meg közülük a kórházban), de a harmadik sor, súlyos sebesülésekkel ugyan, de már túlélte.

A túlzásokra hajlamos francia sajtó később húsz gyerek életét köszönte a hős Thierry Etienne-nek. Az újságírók szerint a robbantást, hála neki, ennyivel többen élték túl.

Mégis, az áldozatok száma kettővel meghaladta a 2015. januári terrortámadás, a Charlie Hebdo párizsi szerkesztősége elleni merénylet rémes statisztikáját.

Reggel nyolc óra ötvenegy perckor tucatnyi sebesült és tizennégy halott feküdt a nizzai iskola előtt.

Pável pedig kiszállt az Audiból.

Ma is ugyanaz a fekete melegítő volt rajta, mint tegnap, és persze a mindig, mindenhol hordott svájcisapka. A pisztolyt a jobb kezében fogta, de nem célzott vele senkire, csak lógatta maga mellett, és lassú léptekkel közeledett.

André befogta Fruzsi száját, belefojtotta a sírást. Nem mozdultak.

– Ssssss – súgta halkan a fülébe. Csak nagyon halkan, mert ha hangosabb, akkor a Citroën másik oldalán ellépő férfi észreveszi őket. Hogy itt vannak, hogy ők még élnek.

Nem volt biztos benne, hogy Fruzsi hallja. André fülében gránátrobbanás-szerű dübörgés visszhangzott, szúrt a tüdeje, és béna zsibbadás öntötte el a jobb karját, mert arra estek rá.

– Ssssss – nyugtatta újra Fruzsit, miközben a földön fekve, a kocsi túloldalán, a kerekek között ellépő Adidas-cipős lábakat figyelte. Aztán behunyta a szemét, és mozdulatlanságba szorította Fruzsit.

Halottak vagyunk, ezt gondolta néma, visszatartott lélegzettel. Meghaltunk mi is. És közben a tehetetlen katonák imádságát skandálta, amit eddigi életében csak egyetlenegyszer kellett. Mert csak egyszer hozta úgy a sors, hogy már nem tehetett semmit. Mint most, amikor fegyver nélkül fekszik Fruzsival a kocsi háta mögött, a végzet pedig itt köröz körülöttük. Hallja a túlélő gyerekek borzalmas nyögését, a fájdalmas sírást, de André mégsem tehet semmit. Tudja, érzi, felmérte. Figyel, vár, de egyelőre nem látja az esélyt. A kitörési pontot.

Egy Isten van csak, és a neve Halál – erre gondolt, erre a sorra –, és mi csak egyet kérhetünk tőle, hogy ne ma!

Pável úgy szállt ki a kocsiból, hogy valójában nem is értette az okát. Csak valahogy ki kellett szállnia. Vitte a teste, a tudatalattijából érkező parancs, hogy közelebbről is megnézze a pusztulást. Részeg ember módjára botorkált a vérben tocsogó helyszín felé. Ellépett az ócska Citroën mellett, és ment a hangok, a fájdalom irányába. Mintha mágnes vonzaná.

Megint ez a filmszerű élmény. Pedig ő csak egy sofőr. Ehhez neki semmi köze, ezt nem is ő tette, nem ő festette a háromdimenziós képet, amiben most sétál. És aminek hangja van. Igen, hörgő, vajúdó, túlvilági hangja. Ajza, ő tehet mindenről. Ajza! Az a rohadt kis kurva! Miért nem tudta megnyomni rendesen a gombot, tisztán, sterilen? Mert akkor most csend lenne. Síri csend, hiszen már nem élne senki.

De aztán valahogy értelmet nyert a kiszállás, épp most és ettől a gondolattól, hogy akkor mindenki halott lenne. Így viszont még lehet, hogy él Fruzi. Ezért szállt tehát ki. Hogy körbenézzen! Igen. Ez a tudat alatti parancs oka.

De hol van? Vajon hol van a magyar kislány?

Igen, ő lesz az. Pável önkívületben, a halál kábító részegségében lépett oda a fekete hosszú hajú gyerekhez. És rögtön lőtt. Belelőtt hátulról, aztán még egyszer közelebbről, és csak utána nézte meg az arcát.

Ez nem Fruzi! Pedig úgy nézett ki. Annyira úgy nézett ki. Akkor viszont éledjen fel. Éledj fel, a kurva életbe! – ezt ordítja Pável oroszul a nizzai rémült térbe, miközben remegő kézzel rázza a gyerektetemet.

André nem érti, hogy mit kiabál, de hallja, hogy a férfi oroszul káromkodik. Ezek szerint mégsem arabok merénylete ez, hanem oroszoké.

– Éledj fel! – ordítja Pável újra a halott kislányra. Az ideg-összeroppanás szélén imbolyogva rimánkodik neki, de aztán eldobja a csonkolt testű, véres ember-babát.

Elgyengül.

Már nem tud tovább állva maradni. Térdre esik. Belehuppan a vérbe, a gyerektetemek közé, és így forgolódik körbe-körbe.

Tartja maga elé a fegyvert, céloz vele a semmibe, mintha védekezni akarna, mert mindjárt rátámadnak. Démonokkal küzd, az eszét tépő halálsólymokkal, rántja ide-oda a fegyvert, pedig nem is mozdul senki és semmi. Aztán végre beledübörög a filmbe egy új hang.

Felbőg a busz motorja.

Ez hirtelen magához téríti Pávelt, most már nem védekezni akar, és lebegő csontvázakra lőni, hanem hirtelen itt van megint a filmben, tisztul a jelenet, meglát új arcokat.

Dolga van neki, azért szállt ki, igen, az a dolga, hogy biztos legyen abban, hogy Fruzi meghalt.

De hát nem… nem halt meg, mert hiszen itt van előtte. Pável addig forgolódott és hadonászott a fegyverével a vértócsában, amíg fölocsúdva, a káprázatot elhessegetve meglátta őket.

Andrét és Fruzsit.

A fényképről.

Itt vannak előtte. A kocsi mögött fekszenek.

Úgyhogy már emeli is a fegyvert, próbál célozni ebben a furcsa hangzavarban… mert mi is ez?

Elindult a busz? Tolat felé?

Pável oldalra pillant, aztán visszanéz Andréra, de most már nem látja a gyereket, mert ráborult az apja. Mint egy páncél, úgy öleli körbe. Nincs egyetlen pont sem, ahol eltalálhatná Fruzit, pedig ez lenne az ő feladata.

A mai feladata!

Mert arra még ebben a kábulatban is emlékszik, hogy Andréval mit is kell tennie, ha őt is itt találja.

Megint a buszra néz, aztán feltápászkodik, és közelebb lép az egymásba kapaszkodó apához és a lányához. Céloz újra.

Keresi, egyre csak keresi a pontot, ahová a Halálnak ma le kellene sújtania…