A TEGNAP SZÁLAI

ELAINE R. SULLIVAN, ELAINE R. SULLIVAN

A TEGNAP SZÁLAI: EGY KORTÁRS

SZÍVET MELENGETŐ ROMANTIKUS REGÉNY ÉRZELMI VISSZHANGOKRÓL ÉS A GYÓGYULÁS ÚTJÁRÓL

EGY

REGÉNY

ÍRTA:

ELAINE R. SULLIVAN

TARTALOMJEGYZÉK

Előszó

- Címoldal

- Impresszum

1. fejezet – A cédrus és a levendula súlya

1.1 Az örökségi levél

1.2 Visszatérés Oakhavenbe

1.3 A láda küszöbén

1. fejezet – Az első visszhang

2.1 Ráhangolódás a szövetre

2.2 A visszaemlékezés rohama

2.3 Az emlék utóhatása

1. fejezet – Az asztalos a ködben

3.1 Szerkezeti hiba

3.2 Találkozás a műhelyben

3.3 Az első felmérés

1. fejezet – A megőrzésért folytatott harc

4.1 A városi tanács ülése

4.2 Testvéri viszály

4.3 Az asztalon lévő ajánlat

1. fejezet – A gyász visszhangjai

5.1 Egy ügyfél gyásza

5.2 A tánc újraélése

5.3 A szál leckéje

1. fejezet – Thomas keresése

6.1 A padlásláda

6.2 Az eltűnt kardigán

6.3 A gyengeség pillanata

1. fejezet – Az érzékszervi szivárgás

7.1 Csúszó valóságok

7.2 Az elmosódott tükör

7.3 Elias figyelmeztetése

1. fejezet – A Thorne-örökség

8.1 Vacsora az ellenséggel

8.2 A visszanyert fa

8.3 Repedés az alapokban

1. fejezet – A rongyos szmoking

9.1 Egy titokzatos adomány

9.2 Az árulás visszhangja

9.3 A kapcsolat Thomasszal

1. fejezet – A csillogó gála

10.1 Öltözködés a csatára

10.2 A gála visszhangja

10.3 Felfedezések selyemben

1. fejezet – A titkos bélés

11.1 Az öltöny szétszedése

11.2 Rejtett igazságok

11.3 Amit Thomas hátrahagyott

1. fejezet – Fa és csont

12.1 Az új pult építése

12.2 A bizalom alapjai

12.3 A gyógyulás formája

1. fejezet – A rongyos emlék

13.1 A zöld kardigán megtalálása

13.2 Az utolsó visszhang

13.3 Az ajándék kiválasztása

1. fejezet – A csomó kibogozása

14.1 A kórházi ágy

14.2 Szembesülés az árral

14.3 A fordulópont

1. fejezet – Köd az Özvegy sétányon

15.1 Egy testvér könyörgése

15.2 Az örökség súlya

15.3 Döntések a ködben

1. fejezet – Az utolsó figyelmeztetés

16.1 A kilakoltatási végzés

16.2 Az utolsó ellenállás

16.3 A láda megmentése

1. fejezet – Az utolsó öltés

17.1 A kár helyreállítása

17.2 Több mint fa restaurálása

17.3 A szív meggyógyítása

1. fejezet – Az igazság a bélésben

18.1 A láda újjászületése

18.2 Új szálak

18.3 Kibontakozó jövő

1. fejezet – A minta megtörése

19.1 Az adománygyűjtő láda

19.2 Elengedés

19.3 Az élet melletti döntés

1. fejezet – Egy új szövet szálai

20.1 Egy évvel később

20.2 A megújult város

20.3 Egy új kezdet

Szerzői jog

Copyright © 2024 Elaine R. Sullivan Minden jog fenntartva.

Oakhaven, Connecticut kiadás

A kiadvány semmilyen része nem sokszorosítható, terjeszthető vagy továbbítható semmilyen formában vagy eszközzel, beleértve a fénymásolást, rögzítést vagy egyéb elektronikus vagy mechanikus módszereket, a szerző előzetes írásbeli engedélye nélkül.

1. FEJEZET

A cédrus és a levendula súlya

1.1 Az örökségi levél

A lakás csendjének fizikai súlya volt, egy sűrű, láthatatlan bársony, amely elfojtotta a külvilágot, és olyan erővel nehezedett Clara Sullivan dobhártyájára, hogy az már lüktetett. Ez egy állottfajta csend volt, az a fajta, amely a szobák sarkaiban gyűlik össze, mint a porszemek, és minden egyes órával, amit egyedül töltött, csak sűrűsödött. Hat hónapja Clara úgy mozgott ebben a térben, mint egy kísértet, aki saját életét kísérti, ügyelve arra, hogy ne zavarja meg gyásza egyensúlyát. Thomas mindenhol ott volt, és sehol sem. Ott volt a drága bourbon félig üres üvegében a tálalószekrényen, a folyadék sötét és szirupos volt, ahogy elpárolgott az állott levegőbe. Ott volt az építészeti folyóiratok halmában a dohányzóasztalon, amelyek fényes borítói a városi nyár páratartalmától kezdtek felkunkorodni, amit ő alig vett észre. Ott volt az ágyának az ő oldalán lévő mélyedésében, egy völgyben, amelyet nem volt hajlandó kisimítani, mintha a matrac sekély horpadása egy letűnt civilizáció szent helye lenne.

Clara a kis restaurátori munkaasztalánál ült, az egyetlen helyen, ahol érezte korábbi önmagának legalább egy szikráját. Egyetlen asztali lámpa éles, klinikai fénykört vetett egy 1920-as évekbeli, szakadt selyem alsóneműre. Textilrestaurátorként Clara értette a kopás építészetét. Tudta, hogyan rohaszthatja el az izzadság a selyemszálat egy évszázad alatt, hogyan szívhatja ki a fény a bársony élénkségét, és hogyan rojtosíthatja ki az embert a varratoknál az egyszerű létezés. Felvett egy csipeszt, ujjai egy különösen kényes csipkeszakadás felett lebegtek. Általában ez a munka leföldelte őt. A tű és cérna aprólékos, ismétlődő mozdulata módja volt annak, hogy kontrollt gyakoroljon az idő káosza felett. De ma a kezei bizonytalanok voltak. A szoba levegője túl sűrűnek tűnt a lélegzéshez, telítve saját stagnálásának illatával. Ez a mosatlan ágynemű és a hideg tea szaga volt, a régi papíré és Thomas szantálfa szappanjának hosszan tartó, kísérteties fűszeres illata, amelyet nem volt hajlandó kidobni.

Saját nyomorúságának kurátora lett, megszállottan őrizve azt a pillanatot, amikor Thomas elhagyta őt. Nem mozdította el a cipőit az előszobából. Nem takarította el az utolsó reggeliző tányérját a mosogatóból, amíg a penész tudományos kísérletté nem változtatta. Még most is az ő túlméretezett, faszénszínű kasmírpulóverét viselte, a gyapjú bolyhos és karcos volt a bőrén, egy puha kalitka, amely halványan annak az esős délutánnak az illatát árasztotta, amikor meghalt. Harmincnyolc éves volt, és olyan ősinek érezte magát, mint a viktoriánus fűzők, amelyek javításával napjait töltötte. Rojtos szélekből és laza szálakból álló nő volt, arra várva, hogy egy elég erős szél végre teljesen kibontsa.

A levélbedobó nyílás éles, fémes csörgése úgy visszhangzott a folyosón, mint egy lövés. Clara összerezzent, a csipesz megcsúszott, és beleakadt az antik csipke egyik szálába.

Halkan káromkodott, száraz, rekedt hangon a barlangszerű csendben. Nem akarta a postát. A posta olyan számlákat hozott, amelyeket nem akart kifizetni, részvétnyilvánító kártyákat, amelyeket nem akart elolvasni, és szórólapokat olyan életekről, amelyeket már nem ismert fel. De a papír padlóra hullásának hangja végleges volt, egy nehéz puffanás, amely valami lényegesebbre utalt, mint egy élelmiszerbolti szórólap.

Felállt, ízületei tiltakoztak a hirtelen mozdulat ellen. Végigsétált a keskeny folyosón, mezítláb, hangtalanul a keményfa padlón. Ott, a szőnyegen hevert egy vastag,

krémszínű boríték. Vastag, vászonkötésű papírból készült, olyan fajtából, amely már az érintése előtt is drágának és tekintélyt parancsolónak tűnt. A feladó címe elegáns, talpas betűkkel volt dombornyomva: Henderson, Finch és Thorne, Ügyvédi Iroda, Oakhaven, Connecticut.

Az Oakhaven név úgy sújtott le rá, mint egy fizikai ütés. Ez volt az a név, amelyet húsz éven át próbált kitörölni a szótárából. A köd és a sós levegő városa volt ez, az időjárás viszontagságaitól megviselt zsindelyes házaké és a családi titkoké, amelyek úgy nőttek mindenen, mint a borostyán. Mindenekelőtt pedig ez volt az otthona a Bársony Bőröndnek, a nagyanyja butikjának, és forrása azoknak a furcsa, vibráló emlékeknek, amelyek Clara gyermekkorát kísértették, amíg el nem menekült a városba a hétköznapiság biztonságáért.

Visszavitte a levelet a munkaasztalához, a súlya minden lépéssel mintha nőtt volna. Szíve eszeveszett ritmusban dobolt a bordái ellen, olyan érzés volt, amit hónapok óta nem tapasztalt. Egy kis ezüst levélbontót használt – Thomas ajándékát –, hogy felvágja a boríték tetejét. Belül egy jogi értesítés volt, ropogós és hivatalos.

Kedves Mrs. Sullivan – kezdődött a levél, bár a név olyan volt, mint egy jelmez, amit csak színlelt, hogy visel. Egy olyan ifjabb partner írta alá, akit nem ismert, de az üzenet egyértelmű volt. Nagyanyja, a félelmetes, különc és régóta elhidegült nagyanyja három hete elhunyt. Hátrahagyott egy hegyomlásnyi adósságot, egy omladozó viktoriánus üzlethelyiséget és egy végrendeletet, amely Clarát nevezte meg az épület és annak tartalma egyedüli örökösének. Konkrétan most ő volt a Bársony Bőrönd tulajdonosa.

Clara leejtette a levelet a munkaasztalra. A cédrus és a levendula illata hirtelen elárasztotta érzékeit, egy olyan kísérteties szaglási emlék, amely annyira élénk volt, hogy szinte érezte a bolt régi padlódeszkáinak durva erezetét a lába alatt. Emlékezett arra, ahogy a bolt levegője mindig feszült volt, mintha maguk az atomok is zümmögtek volna azoknak a nőknek a maradványaitól, akik átsétáltak az ajtóin. Emlékezett nagyanyja kezeire – kérges, fürge és mindig keményítőszagú kezekre –, ahogy egy vintage ruhát nyomott Clara karjaiba, és azt suttogta: Hallgass az anyagra, Clara. Olyan dolgokat mond neked, amiket az élők már elfelejtettek.

Körbenézett a lakásában, az árnyékokon és az állott levegőn, azon a szentélyen, amelyet egy olyan férfinak épített, aki soha nem tér vissza. A levél egy kötél volt, amely egy olyan múlt felé húzta, amitől megpróbált elfutni, és egy olyan jövő felé, amitől rettegett. A jogi értesítés említett egy határidőt. Az üzlet az elhanyagoltság előrehaladott állapotában volt, strukturális kockázatot jelentett Oakhaven városának. Vásárlók környékezték, fejlesztők, akik le akarták bontani, és a történelmet valami csillogó, modern és üres dologgal akarták helyettesíteni.

Clara kinyújtotta a kezét, és megérintette Thomas szénszürke gyapjúpulóverét. Első alkalommal érezte úgy, hogy a férfi illata halványul, elhomályosítja az Oakhaven-i Atlanti-óceán éles, élénkítő emléke. Hirtelen, megrázó tisztánlátással jött rá, hogy nem maradhat itt tovább. A falak szűkültek, a mennyezet süllyedt, és ha nem megy el, összeroppantja a veszteség puszta súlya. Nem akart visszatérni a ködbe és a visszhangokba. Nem akart szembenézni a szellemekkel, amelyek nagyanyja ruháinak varrataiban éltek. De ahogy a jogi értesítésre nézett, megpillantott egy nevet, amire évek óta nem gondolt: Julian Thorne. Annak a férfinak a neve, aki meg akarta venni az örökségét, és porrá akarta zúzni azt.

Valami olyasminek a szikrája, ami nem gyász volt, hanem veszélyesen hasonlított a célra, lobbant fel a mellkasában. Még nem állt készen az életre, nem még, de belefáradt abba, hogy élve eltemessék. Összehajtotta a levelet, ujjai belenyomódtak a papír vastag hajtásába. Elmegy Oakhavenbe. Nem a pénzért, és nem az emlékekért, hanem azért, mert restaurátor volt, és hat hónap óta először talált valamit, ami még töröttebb volt, mint ő maga.

Az íróasztalán heverő viktoriánus alsóingre nézett, a csipkére, amit véletlenül elszakított. Biztos kézzel vette kézbe a tűjét. Befejezi ezt az utolsó javítást, aztán összepakolja a táskáját. Oakhaven ködje hívogatta, és talán benne rejlett az egyetlen szál, amely visszavezetheti önmagához. A cédrus és a levendula súlya már kezdett rátelepedni, egy újfajta bársony, amely nem elfojtotta a világot, hanem arra ösztönözte, hogy végre újra meghallja. A bőröndje után nyúlt, a bőr fogantyú hideg és idegen volt, és ahogy megtette, a lakás mintha felsóhajtott volna, a csend végre kezdett megtörni.

1.2 Visszatérés Oakhavenbe

Az oakhaveni köd nem csupán beáramlott az Atlanti-óceán felől; csendes, nyirkos kitartással gyarmatosította a partvidéket. Rátapadt a part sziklás köveire, és felkúszott a nagy öreg házak cédruszsindelyes falaira, míg az egész város olyan nem lett, mint egy esőben kint felejtett, kifakult akvarell. Ahogy Clara Sullivan átvezette fáradt Volvóját a szárazföldet az oakhaveni félszigettel összekötő híd púpos hátán, érezte, hogy a megszokott, nehéz nyomás visszatér a mellkasában. Ez a város atmoszférájának fizikai megnyilvánulása volt, a sós permet és az állott történelem keveréke, amely azt sugallta, hogy innen soha nem távozik igazán senki, még akkor sem, ha sikerül meghalnia.

Az ablaktörlők ritmikus, nyikorgó tiltakozással csapkodták a szitáló esőt, szorongásának metronómjaként. Az utasülésen a nagyanyja végrendeletét tartalmazó vaskos vellum boríték úgy ült, mint egy kő. Clara az elmúlt három évet önkéntes száműzetésben töltötte a városban, próbálva elmenekülni a csend elől, amelyet Thomas hagyott maga után a lakásukban. De nem menekülhetsz el egy kísértel elől, ha a bőröndödben hordod a kedvenc gyapjúpulóverét, csak azért, hogy az arcodat a gallérjába temethesd, amikor a világ túl hangossá válik. Most az út visszakényszerítette a nosztalgia forrásához, a városhoz, amely felnevelte, és a butikhoz, amely három generáción át meghatározta a családját.

Lassított, ahogy beért a falu központjába, a gumik ropogtak a kavicsokon és a kátyúkon, amelyek nem voltak ott, amikor kislány volt. Oakhaven úgy mutatta az éveit, ami kevésbé tűnt karakternek, mint inkább megadásnak. A Main Street nagy viktoriánus kirakatai, amelyek egykor az új-angliai nyár színeiben pompáztak, most tompák és hámlók voltak. Néhány üzletet bedeszkáztak, ablakaikat poros rétegelt lemezek fedték, mint vak szemek. Elhaladt a régi patika mellett, amelynek aranyozott felirata mállott a sós szélben, és észrevett egy fényes, agresszív táblát a sarkon. Ez egy elegáns, minimalista hirdetőtábla volt, amely az Oakhaven Wellness és Luxus Központ tervét hirdette, üvegből és acélból készült digitális látványtervvel, amely teljesen idegenül hatott az időjárás viszontagságaitól megviselt fa és a köd hátterében. Julian Thorne neve vastag, modern betűtípussal volt nyomtatva az aljára, ami kihívásnak tűnt.

Clara szorosabbra fogta a kormányt. Ismerte ezt a nevet. Oakhavenben mindenki ismerte a Thorne-okat. Julian volt az aranyifjú, aki úgy döntött, hogy a város egyetlen túlélési útja az, ha kitörlik a lelkét, és helyettesítik előkelő jógastúdiókkal és

gyümölcslébárok. Le akarta aszfaltozni azokat az emlékeket, amelyeket ő oly kétségbeesetten próbált megőrizni.

Befordult a sarkon a keskeny utcába, amely a kikötő felé vezetett, és ott volt. A Bársony Bőrönd.

Az üzlet egy egymáshoz épült házsor végén állt, kissé a tenger felé dőlve, mintha kimerítették volna az évtizedek viharos szelei. Távolról úgy festett, mint egy kincsesláda, amelyet a sárba ejtettek és elfelejtettek. A külseje mély, zúzódott lila volt—mint egy késői szilva színe—, de a festék hólyagosodott és nagy, szaggatott darabokban hullott, feltárva alatta a szürke, szomjas fát. A nagy kirakat, amely egykor az utca ékköve volt, só és kosz rétegével volt bevonva, amely elhomályosította a benne lévő kincseket.

Clara az út szélére húzódott az autóval és leállította a motort. A csend, amely beáramlott, teljes volt, csak a kikötőben lévő bójaharang távoli, ritmikus kongása törte meg. Magányos hang volt, figyelmeztetés arra, hogy valami rejtőzik a felszín alatt.

Hosszú ideig ült ott, figyelve, ahogy a köd örvénylik az üzlet lógó cégére körül. A cégér nehéz vasból készült, egy nyitott bőröndöt ábrázolt, amelyből szövetzuhatag ömlött ki, de a zsanérok rozsdásak voltak, és nyikorgott a szélben—egy magas, fémes sírás.

Kiszállt az autóból, és a levegő azonnal hatni kezdett rá. Hideg volt és sűrű, nedves cédrus, rothadó hínár és valami megmagyarázhatatlanul édes illata volt—levendula. Még a járdáról is sikerült a nagymamája boltjának illatának átszivárognia az ajtókeret repedésein. Ez egy olyan illat volt, amely kikerülte az agyat és egyenesen a csontvelőig hatolt. Gyermekkori délutánok illata volt, amelyeket bújócskázással töltött a selyem alsószoknyák és bársony estélyi ruhák állványai között. A nagymamája, Gilda illata volt, aki azt hitte, hogy egy jól szabott kabát páncél a világ közönye ellen.

Clara a bejárat felé indult, csizmája üresen kopogott az egyenetlen tégla járdán. Úgy érezte magát, mint egy betolakodó a saját életében. A város elmeszesedettnek tűnt, csapdába esett a saját maga által létrehozott körforgásban, és ő volt az egyetlen dolog, ami mozgott benne. Felnézett az emeletre, ahol a lakás ablakai sötétek és üresek voltak. Ott kellett volna élnie most. Ez volt az örökség, amit kapott: egy csődbe jutott üzlet egy omladozó épületben, egy városban, amelyet lassan felfalt a tenger és az ingatlanfejlesztők.

A zsebébe nyúlt és előhúzta a nehéz sárgaréz kulcsot. Hideg volt a tenyerében, szilárd, hajthatatlan súly. Thomasra gondolt, arra, ahogy ugratni szokta a régi dolgok iránti szeretete miatt, azokért a "lomokért", amiket makacsul kimentett a hagyatéki vásárokból. Ő a jelen embere volt, a fényes reggelek, a gyors autók és a tervek embere, amelyek sosem tartalmaztak korai sírt. Visszatérni ide olyan volt, mint elárulni azt az életet, amit megpróbáltak felépíteni, visszavonulás az árnyékok közé, ahol a múlt valóságosabb, mint az ember, aki melletted áll.

Ahogy a kulcsot a zárba illesztette, az ajtó fája puhának, szinte szivacsosnak tűnt a korhadástól. Az épület sóhajtott, a padlódeszkák belül nyikorogtak, mintha a súlyára számítanának. Clara habozott, keze kissé remegett. Tudta, hogy amint átlépi ezt a küszöböt, a visszhangok elindulnak. Ez a bolt nem csak egy üzlethelyiség volt;

ez Oakhaven minden elfeledni kívánt emlékének tárháza volt. A benne lévő ruhák nem csupán szövetből és cérnából álltak; edények voltak.

Elfordította a kulcsot. A szerkezet merev volt, először ellenállt, majd egy hangos, végleges kattanással engedett, amely visszhangzott az elhagyatott utcán. Az ajtó kitárult, és egy széllökés csapott ki felé – cédrus, régi parfüm és az elöregedett cipzárak száraz, fémes illatának tömény elegye. Ez volt a múlt lehelete, állott és vágyakozó, és egy pillanatra Clara úgy érezte, mintha egy nő nevetését hallaná a sötét bolt mélyéről.

Átlépte a küszöböt, szíve úgy kalapált a bordái között, mint egy csapdába esett madár. A köd követte őt, a bokája köré tekeredett, miközben az előszoba gyér fényében állt.

A bolt sziluettek labirintusa volt – poros lepedőkkel letakart próbababák, ruhasínek, amelyek összebújó szellemekre emlékeztettek, és antik ruhásszekrények tornyosuló árnyai. Az elegancia temetője volt, és ő maradt az egyetlen, aki gondozta a sírköveket.

Clara a villanykapcsoló után nyúlt, ujjai a hideg falat keresték. Még nem állt készen arra, hogy mindent tisztán lásson, de nem bírta a sötétséget. Amikor a mennyezeti csillár végül életre kelt, és gyenge, borostyánsárga fényt vetett a szobára, meglátta a rá váró feladat első jelét. Egyetlen vörös koktélruha állt egy próbababán a padló közepén, flitterei úgy csillantak meg a fényben, mint a kialvó parázs. Még a szoba túlsó végéből is érezte a zümmögését, egy alacsony frekvenciájú rezgést, amitől felállt a szőr a karján. A Bőrönd felébredt, és várta a visszatérését.

1.3 A Bőrönd küszöbe

A sárgaréz kulcs természetellenesen hideg volt Clara tenyerében, egy szilánkos ezüst darab, amely úgy tűnt, saját rejtett energiájától rezeg. Hosszú ideig állt Oakhaven főutcájának járdáján, az Atlanti-óceán sós köde nedves fátyolként tapadt a hajára. A város csendes volt, az a fajta csend, amely azt sugallta, hogy maguk az épületek is visszatartják a lélegzetüket, várva, hogy vajon tényleg megteszi-e. Mögötte a szürke Atlanti-óceán tajtékzott a partvidék sziklás szirtjei ellen; előtte állt a Bársony Bőrönd, egy keskeny, zsindelyes épület, amely egy modern könyvesbolt és egy üres üzlethelyiség közé ékelődött. Kevésbé nézett ki boltnak, inkább egy titoknak, amely az idő redőibe volt rejtve.

Clara vett egy mély lélegzetet, a levegőnek sós és közelgő eső íze volt, majd beletolta a kulcsot a zárba. Nem fordult könnyen. A szerkezet makacs volt, fémes nyikorgással tiltakozott, amely visszhangzott a mellkasában. Vállával nekitámaszkodott az ajtó sötét fájának, teljes súlyával a fordításra nehezedett, és hirtelen az ellenállás megszűnt. A zár egy éles, határozott kattanással engedett.

Ahogy az ajtó befelé nyílt, Clarát fizikai illatfal csapta meg. Ez nem csak egy szag volt; egy érzékszervi ütközés, amely évtizedekre nyúlt vissza, és áthúzta őt a padlón. A cédrus éles, gyantás harapása volt, amelynek célja a molyok távoltartása volt, de ehelyett a múlt őrzőjeként szolgált. A cédrus alatt a szárított levendula kísérteties, virágos édessége bújt meg – zsebekbe rejtett, ujjakba dugott és a ruhák bélésébe varrt tasakok. És mindez alatt ott volt a régi por és az öreg selyem nehéz, megnyugtató pézsmaillata, azoknak a dolgoknak az illata, amelyekben éltek, amelyeket szerettek, és amelyeket végül hátrahagytak.

Átlépte a küszöböt, és az ajtó feletti csengő egyetlen, rozsdás csengéssel jelzett. A hang vékony volt és magányos. Clara mozdulatlanul állt a homályos előszobában, szeme hozzászokott a sötétséghez. Az üzlet a szövetek katedrálisa volt. A padlótól a mennyezetig érő állványok minden korszakból származó ruhadarabokkal voltak tele, a textúrák kavalkádja mintha elnyelte volna

azt a kevés fényt, amely a koszos első ablakokon keresztül beszűrődött. Nehéz gyapjúkabátok voltak ott az 1940-es évekből, sárgaréz gombjaik tompa aranyra fakultak; flapper ruhák olyan bonyolult gyöngyözéssel, hogy úgy néztek ki, mint a hálóba akadt lehullott csillagfény; és strukturált öltönyök a nyolcvanas évekből, olyan válltömésekkel, amelyek páncélként hatottak.

A levegő sűrűnek tűnt, feltöltve ezer különböző történet statikus elektromosságával. Clara ujjai viszkettek, hogy kinyúljon és megérintse a legközelebbi ujjat – egy zúzott bársony operaköpenyt zúzott szilva árnyalatban –, de visszahúzta a kezét, és a kabátja zsebébe dugta. Jobban tudta. Vagyis a nagyanyja mindig azt mondta neki, vigyázzon, mihez nyúl a sötétben.

Clara – rezzent meg egy hang az üzlet hátsó részéből. Olyan hang volt, mint a száraz pergamen súrlódása, fáradt, de tagadhatatlanul tekintélyt parancsoló.

Clara szíve lassan, fájdalmasan megdobbant a mellkasában. Bepillantott a butik mélyére, egy szakadt csipkével borított, fej nélküli próbababa mellett. Ott, egy magas támlájú bársonyszékben, a szabóasztal közelében, Bea Rossi ült. Az asszony pontosan úgy nézett ki, mint tíz évvel ezelőtt, ami azt jelentette, hogy úgy nézett ki, mintha ősi tölgyfából és vasból faragták volna. Ezüstszínű haját olyan szoros kontyba fogta, hogy az mintha felfelé húzta volna a szemöldökét, és az ízületi gyulladástól csomós, de még mindig hihetetlenül biztos kezei éppen egy teahosszúságú ruha szegélyét tűzték.

Szia, Bea – mondta Clara, saját hangja kicsinek és fiatalosnak hatott a barlangszerű térben. Nem gondoltam volna, hogy ma itt leszel. A levélben az állt, hogy a kulcsok az enyémek, de nem írták...

Nem írták, hogy még mindig kísérteni fogom a helyet? Bea fel sem nézett a munkájából. Gyakorlott, kíméletlen pontossággal csúsztatott egy gombostűt az anyagba. Én vagyok ennek az üzletnek a szíve, még mielőtt az anyád egy gondolat lett volna a nagyanyád fejében, Clara. Nem megyek el csak azért, mert a tulajdoni lapon megváltozik a név. Különben is, valakinek biztosítania kellett, hogy ne botolj meg a szellemekben abban a pillanatban, amikor beléptél.

Bea ekkor felnézett, szeme éles és obszidiánfekete volt a vastag keretes szemüveg mögött. Hosszú, kényelmetlen percig tanulmányozta Clarát, figyelve a szeme alatti sötét karikákat és azt, ahogy a kabátja egy kicsit túl lazán lógott a keretén. A gyász éppolyan jól áll neked, mint egy szemfedő, lányom. Úgy nézel ki, mintha a temetés óta nem aludtál volna.

Nem is aludtam – ismerte el Clara, száraz humora ezúttal cserbenhagyta. Beljebb lépett az üzletbe, csizmája halkan kopogott a széles deszkapadlón. A levendula illata itt erősebb volt, szinte fojtogató. Hosszú év volt, Bea.

Az idősebb nő morgott egyet, és félretette a ruhát. Lassan felállt, ízületei úgy pattogtak, mint a száraz gallyak. Clara felé indult, tekintete egy pillanatra sem lankadt. Megállt alig egy lábnyira, elég közel ahhoz, hogy Clara érezze a leheletén a borsmentatea illatát és a csuklóján lévő mágneses párnán tartott gombostűk fémes csengését.

A nagyanyád nehéz terhet hagyott rád, Clara. Nemcsak egy épületet és néhány ezer yardnyi vintage selymet hagyott rád. Rád hagyta az Visszhangok felelősségét.

És látom a tekintetedből, ahogy ezeket az állványokat nézed. Őt keresed, ugye? Thomas egy darabkáját keresed.

Clara összerezzent a névre. Olyan volt, mintha fizikai ütés érte volna a gyomorszáját. Csak szeretnék találni valamit, ami az övé. Valamit, ami még nem veszítette el a fényét.

Bea kinyújtotta a kezét, kérges tenyere meglepően meleg volt, ahogy megragadta Clara alkarját. Arckifejezése a szigorúságból valami olyasmibe váltott, ami akár szánalom is lehetett volna, ha Bea Rossi képes lenne ilyen lágy érzelemre. Figyelj rám jól. Ez a bolt... nem olyan, mint a többi hely. A falaknak itt emlékeik vannak, de a ruháknak lelkük. Ha a férjedet keresed ezekben a szálakban, fel kell készülnöd arra, amit találsz. Egy férfi nem csak a legjobb énje. Egy férfi minden titok, amit valaha a zsebébe rejtett, és minden hazugság, amit egy mosollyal simított el.

Clara visszahúzta a karját, az álla megfeszült. Ismertem a férjemet, Bea. Jobban, mint bárki más.

A varrónő rövid, éles nevetést hallatott, amiben semmi humor nem volt. Senki sem ismer senkit, nem igazán. Nem addig, amíg nem érezték az Visszhangot. De itt a figyelmeztetésem, és csak egyszer mondom el. Az anyag mindent megjegyez, még azokat a dolgokat is, amiket egész életünkben próbálunk elfelejteni. Ha a szellemét kergeted, rájöhetsz, hogy a férfi, akit szerettél, csak egy jelmez volt, amit a te kedvedért viselt. És ha egyszer meglátod az igazságot a bélésben, soha többé nem fejtheted vissza.

Bea visszafordult a szabóasztala felé, a figyelmeztetést a pangó, cédrusillatú levegőben hagyva. Clara a ruhasorokat nézte, a több száz ujjat, gallért és szegélyt, mind néma volt, mind várakozott. A bolt most kisebbnek tűnt, az árnyékok hosszabbnak, és először a levendula illata nem vigasztalónak hatott. Sajátos figyelmeztetésnek tűnt.

Clara tekintete a sarokban lévő ládára tévedt, amelynek fedele kissé nyitva volt, és egy smaragdzöld gyapjúdarab villant elő belőle. Olyan szín volt, amit azonnal felismert. Egy szín, amit Thomas százszor is viselt. A keze felé mozdult, ujjai remegtek, ahogy közeledtek az ujj durva, ismerős textúrájához. Szinte érezte az anyag melegét, mielőtt még hozzáért volna.

Légy óvatos, Clara, suttogta Bea, hangja alig volt hallható a távoli tenger morajlása felett. Egyes szálaknak jobb, ha foszlottak maradnak.

Clara nem hallgatott rá. Kinyújtotta a kezét, és hagyta, hogy ujjbegyei végigsimítsanak a nehéz gyapjún.

.1 Ráhangolódás a szövetre

1. FEJEZET

Az első visszhang

A The Velvet Trunk belsejében a levegő mindig három fokkal hűvösebbnek tűnt, mint a kint kavargó Oakhaven-köd; ezt a jelenséget Clara a vastag kőalapozásnak és a falakat borító sűrű szövetrétegeknek tulajdonította. Nyomasztó csend volt ez, olyan, mint a könyvtárakban vagy katedrálisokban, ahol a múlt súlya mintha a dobhártyára nehezedne. Bea Rossi hetven évére rácáfoló kecsességgel mozgott a sorok között, ujjai úgy rebbentek az ujjakon és hajtókákon, mint egy zongorista a koncert előtti bemelegítéskor. Megállt egy sarokban álló nehéz tölgyfa ruhásszekrénynél, amelynek fáját egy évszázadnyi viasz és árnyék sötétítette meg. Clara figyelte őt, egy viktoriánus gyászékszerekkel teli vitrinnek dőlve. Saját gyásza kevésbé tűnt sugárfekete gyöngyöknek, inkább egy ólomsúlyú köténynek, amelyet képtelen volt leoldani magáról.

Azt hiszed, kísértethistóriákat találok ki, Clara – mondta Bea anélkül, hogy megfordult volna. Hangja mélyen zengő csellóra emlékeztetett, rezonáló és egyenletes volt. – Azt hiszed, a nagyanyád egy szentimentális öregasszony volt, aki szerette azt színlelni, hogy a készlete különleges. De a minőségnek van memóriája. Ez nem varázslat, nem igazán. Ez csak fizika, amire még nincs meg a matematikánk. Az érzelem energia, az energiának pedig valahová mennie kell. Amikor egy nő selymet visel élete legfélelmetesebb vagy legörömtelibb pillanatában, az a selyem emlékszik. Mi Visszhangoknak hívjuk őket.

Clara rövid, éles lélegzetet vett, ami majdnem nevetés volt. Az esze manapság rozsdás penge volt, de még mindig tudta, hogyan használja védekezésre. – Bea, az elmúlt évtizedet azzal töltöttem, hogy textíliákat restauráltam a Metnek. Olyan kárpitokat kezeltem, amelyek túlélték a francia forradalmat, és olyan ruhákat, amelyeket Napóleon koronázásán viseltek. Nem beszélnek. Rothadnak. Foszlanak. Molyosak lesznek, ha nem használsz elég cédrust. De nincsenek emlékeik. Ha lennének, már rég elmegyógyintézetben lennék a történelmi fecsegés puszta mennyiségétől.

Bea végül megfordult, karján egy szent lepelként átvetett ruhazsákot tartva. Nem tűnt sértettnek; inkább sajnálkozónak, amit Clara végtelenül rosszabbnak talált. – Ez azért van, mert műtárgyakként tekintettél rájuk, Clara. Halott dolgokként kezelted őket. Itt élő tanúkként kezeljük őket. A nagyanyád nemcsak ruhákat árult. Élményeket gondozott. Várta a megfelelő nőt, aki illik a megfelelő Visszhanghoz. És te, akár tetszik, akár nem, ugyanazzal a ráhangolódással rendelkezel, mint ő. A csontvelődben van.

Lassan, megfontolt fémes zörgéssel húzta ki a zsák cipzárját. Belül egy az 1920-as évek közepéről származó egyenes szabású ruha volt, az éjféli kék selyem sifon és több ezer kézzel varrott üveggyöngy csillogó külső váza. Az art deco geometria remekműve volt, olyan ruha, amely úgy festett, mint egy folyékony éjszakai égbolt. Még a bolt gyér fényében is a gyöngyök elkapták a délutáni nap kóbor sugarait, és ezer apró szikrára törték őket a padlón.

Clara szakmai ösztöne átvette az irányítást, pillanatnyilag félretéve a mellkasában tátongó nehéz, üres űrt, amelyet Thomas hagyott maga után. Közelebb lépett, szeme az elkerülhetetlen öregedési jeleket kereste. Észrevette a selyem enyhe repedezését a karkivágás alatt, és azt, ahogy a gyöngyök súlya kezdi megfeszíteni a finom vállpántokat. Gyönyörű volt, igen, de egyben egy strukturális katasztrófa is, ami csak arra várt, hogy bekövetkezzen.

Gyönyörű, Bea, de az alsó szerkezet teljes stabilizálásra szorul – mondta Clara, és a hangja visszanyerte klinikai élességét. – A gyöngyök húzzák az anyag szálirányát. Ha valaki megpróbálja felvenni, húsz perc tánc után elszakad.

Bea kinyújtotta a vállfát, sötét szemeit Clara arcára szegezte. Ne az öltéseket nézd, Clara. Az életet nézd. Csak érintsd meg. Nem úgy, mint egy restaurátor. Úgy, mint egy nő.

Clara habozott. Amióta Thomas meghalt, kerülte az olyan dolgok érintését, amelyek túlságosan élőnek tűntek. Jobban szerette a márványpultok hideg felületét vagy a régi dokumentumok száraz, papírszerű tapintását. Bármi, aminek hője vagy textúrája volt, a hátán érzett kézmelegére vagy a zöld kardigán érdes gyapjújára emlékeztette, amelyet a férfi minden vasárnap viselt. A gyásza érzékszervi aknamező volt, és napjainak nagy részét azzal töltötte, hogy rendkívüli óvatossággal navigáljon benne. Megérinteni ezt a ruhát olyan volt, mint egy meghívás arra, hogy érezzen valamit, amire nem állt készen.

Csak egy érintés – sürgette Bea.

Clara kinyújtotta a kezét. Ujjai az éjkék selyem felett lebegtek. Észrevette, ahogy a gyöngyök mintha zümmögtek volna a bolt fénycsövei alatt, bár ez bizonyára csak a saját kimerültsége okozta optikai csalódás volt. Vett egy mély lélegzetet, a levendula és az ősi por illata megtöltötte a tüdejét, és a tenyerét a fűző közepére nyomta.

Eleinte csak a várt érzés volt: az üveggyöngyök hűvös, kemény harapása és a selyem csúszós, törékeny engedése. De aztán, egy szívveréssel később, a padló mintha megbillent volna. Egy alacsony frekvenciájú rezgés indult el az ujjbegyeiben, felkúszott a karján, és a koponyaalapjánál telepedett meg. Nem hang volt, hanem rezonancia, mint egy harang zengése jóval azután, hogy a nyelve elhallgatott.

Clara zihált, próbálta elhúzni a kezét, de az izmai furcsán nehéznek tűntek, mintha melaszban mozogna. A körülötte lévő bolt nem tűnt el, de a szélei elmosódtak, a kabátállványok és a mahagóni pultok elvesztették körvonalaikat. A levegő megtelt a drága dohány és egy éles, citrusos gin szagával. Hirtelen, megmagyarázhatatlan adrenalinhullámot érzett – nem a sajátját, hanem valami kölcsönvettet. Olyan érzés volt, mint egy szakadék szélén állni, fiatalnak és vakmerőnek lenni, és teljesen biztosnak abban, hogy a világ mindjárt kitárul.

A szíve a bordáihoz kalapált, kiesve a saját ritmusából. Egy zsúfolt szoba villanását látta, a fény megcsillant egy szaxofon sárgaréz tölcsérén, és érezte a téli szél hirtelen, csípős hidegét a csupasz vállán. Szédítő, érzékszervi túlterhelés volt, amely csak néhány másodpercig tartott, de ezalatt az idő alatt élőbbnek érezte magát, mint a temetés óta eltelt tizennyolc hónapban bármikor.

Hirtelen visszarántotta a kezét, csizmája súrlódott a padlón, ahogy elbotorkált a ruhától. A mellkasa emelkedett, és a bolt csendje visszatért, süketítően és állottan.

Mi volt ez? – suttogta Clara remegő hangon. A tenyerére nézett, mintha égésnyomot várna rajta. Ez nem... ez nem emlék volt. Soha nem jártam illegális bárban. Soha nem viseltem kék gyöngyöket télen.

Bea nyugodtan visszatűrte a kóbor szálat a ruha szegélyébe, arckifejezése olvashatatlan maradt. Ez egy Visszhang volt, Clara. Egészen pontosan egy Evelyn nevű nő visszhangja. Ezt a ruhát viselte azon az éjszakán, amikor úgy döntött, elmenekül egy élet elől, amit gyűlölt. A vibrálás, amit éreztél, a bátorságának maradványenergiája. A selyemben marad, mert a selyem ott volt, amikor a szíve egyszerre tört össze és forrt össze.

Clara egy közeli próbababának dőlt, a térdei olyanok voltak, mint a víz. Vitatkozni akart, neurológiai zavarokra vagy a gyász okozta szédülés hatásaira hivatkozni, de a kölcsönzött adrenalin érzése még mindig lüktetett az ereiben. Ez egy félelmetes, gyönyörű behatolás volt. Egy pillanatra a saját gyásza nem volt a leghangosabb dolog a szobában.

Ez túl sok, mondta Clara, dörzsölve a halántékát, ahol egy tompa fájdalom kezdett kibontakozni. Nem hordozhatom mások életét a fejemben, Bea. Az enyém is épp elég romokban hever. Azért jöttem ide, hogy bezárjam ezt a boltot, nem azért, hogy a vintage divat médiumává váljak.

Bea közelebb lépett, és egy halk kattanással visszaakasztotta a ruhát az állványra. Nem azért jöttél ide, hogy bezárd a boltot, Clara. Azért jöttél, mert Thomast keresed. Azt reméled, valamelyik ingében vagy pulóverében van egy elég hangos Visszhang, ami elmondja neked azokat a dolgokat, amiket nem mondott ki, mielőtt elment. De légy óvatos. Ha túl sok időt töltesz a múlt hallgatásával, elfelejted, hogyan kell beszélni a jelenhez. A Visszhangok ajándékok, de éhség is egyben. Felfalják a saját emlékeidet, ha hagyod nekik.

Clara az éjkék ruhára nézett, amelynek gyöngyei figyelmeztetésként csillogtak. A zöld kardigánra gondolt, amely a szekrénye alján lévő dobozba volt rejtve, arra, amelyhez a baleset napja óta nem tudott hozzányúlni. Azon tűnődött, vajon az is lüktet-e, várva, hogy megtalálja a bátorságot a meghallgatásához.

A bolt ajtaján lévő csengő megszólalt, egy éles, tolakodó hang, amely széttörte a nehéz atmoszférát. A sós Oakhaven-i levegő egy széllökése söpört be, magával hozva a közeledő dagály illatát és a szomszédos műhelyből érkező kalapács mély, ritmikus dobbanását. A varázslat megtört, de ahogy Clara az ajtó felé fordult, még mindig érezte Evelyn bátorságának fantomvibrálását, ahogy a bőre alatt bizsergett.

.2 A Visszatekintés Roham

A The Velvet Trunk belsejében a levegő mindig három fokkal hűvösebbnek tűnt, mint Oakhaven sós szellője, mintha a magas mennyezetű bolt árnyai száz tél hidegét halmozták volna fel. Clara egy mahagóni vitrin előtt állt, ujjai centikkel a selyem felett lebegtek, amely úgy nézett ki, mint az elkapott éjfél. Egy 1940-es évekbeli sál volt, a kézművesség remekműve, kézzel feltekert szélekkel és halvány, síró fűzfák mintájával, amelyek mintha megborzongtak volna, valahányszor egy huzat elkapta az anyagot. A Bea által a pulton hagyott főkönyv szerint egy Evelyn Vance nevű nőé volt.

Clara szíve eszeveszett ritmusban dobolt a bordái ellen. Ismerte az elméletet – gyerekkorát azzal töltötte, hogy nézte, ahogy nagyanyja a szent ereklyéknek kijáró tisztelettel kezeli ezeket a ruhadarabokat –, de sosem hívta szándékosan a Visszhangot. Amióta Thomas meghalt, kerülte a bolt mélyebb varázslatát, rettegve attól, hogy valaki más vibráló életének érzése csak kiemelné a sajátja üres csendjét. De a sál hívta őt. Olyan súlya volt, amely dacolt a pókhálószerű vékonyságával, egy gravitációs vonzás, amely előre húzta a kezét, amíg a bőre végül hozzá nem ért a selyemhez.

A textúra hűvös volt és hihetetlenül sima, mintha a víz szövetté változott volna. Clara leemelte a bársony mellszoborról, lélegzete elakadt. Egyetlen lüktető másodpercig habozott, majd a selymet a nyaka köré hurkolta. Nem kötötte meg; egyszerűen hagyta, hogy a végei a kulcscsontjára omoljanak, a szövet közvetlenül a torka érzékeny bőrén pihent, ahol pulzusa úgy ugrált, mint egy csapdába esett madár.

A világ nemcsak elhalványult; szétesett.

A cédrus és a levendula illata elpárolgott, helyét azonnal a szénfüst fojtogató, fémes íze és az apályos kikötő sós rothadása vette át. A butik csendjét egy olyan kakofónia törte össze, amely Clara csontvelejéig hatolt – egy gőzsíp éles, fülhasogató visítása, nehéz vaskerekek ritmikus csattogása és ezer zaklatott hang mély, tektonikus morajlása.

Clara már nem Oakhavenben állt. Egy mólón állt, a lába alatti fa csúszós volt a finom párától, amely szürkévé változtatta a világot. Nem a túlméretezett kasmírpulóverét viselte; egy nehéz, strukturált gyapjúkabát volt rajta, amely karcolta az állát. A levegő harapósan hideg volt, az arcát csípte, és a leheletét a kétségbeesés fehér felhőivé változtatta.

Lenézett a kezére. Nem a saját kezei voltak. Fiatalabbak voltak, a bőr ránctalan, de az ujjpercei kifehéredtek, ahogy egy férfi egyenruhájának hajtókáját szorongatta. A szövet durva volt, egy fakó olajzöld gyapjú, amely keményítő, olcsó dohány és egy emberi test mélyén rejlő melegség szagát árasztotta.

Nézz rám, Evie.

A hang egy mély rezgés volt, amelyet inkább a mellkasában érzett, mintsem a fülével hallott. Clara – vagy Evelyn – felnézett. Az előtte álló férfi fiatal volt, talán nem több huszonkét évesnél, olyan arccal, mintha az új-angliai partvidék gránitjából faragták volna. Szeme megdöbbentő, átható kék volt, amelyet annak az embernek a vörös fáradtsága keretezett, aki negyvennyolc órája nem aludt. A tányérsapkája a hóna alatt volt, rövidre és szigorúra nyírt haja pedig nedves volt az Atlanti-óceán permetétől.

Clara érezte, ahogy Evelyn szíve megszakad. Ez nem metafora volt; fizikai érzés, egy szegycsont mögötti éles szakadás, amely lehetetlenné tette a mély lélegzetvételt. A gyász olyan hatalmas és súlyos volt, hogy úgy érezte, a móló összeomolhat a súlya alatt.

Vissza kell jönnöd, suttogta Evelyn, és a hang Clara torkából jött, de nem a lelkéből. Meg kell ígérned. Ne merj semmi mással itt hagyni, csak egy fióknyi levéllel.

A férfi felnyúlt, kérges és enyhén remegő kezével megigazította a selyemsálat a nyaka körül – ugyanazt a fűzfamintás selymet, amelyet Clara éppen megérintett. Hüvelykujja végigsiklott az állkapcsa alatt, az érintés olyan gyengéd volt, hogy szinte fájt.

Hazajövök, mondta, de a hazugságnak réz íze volt a köztük lévő levegőben. Megtalállak a kertben. Megtalállak a hortenziáknál, és soha többé nem beszélünk a tengerről.

A síp újra megszólalt, egy utolsó, gyászoló jajszóval. A tömeg megindult, mint a khaki és sötétkék gyapjú tengere, és hirtelen magával ragadta őt a háború kérlelhetetlen árja.

Lehajolt, homlokát az övének nyomta egy szívdobbanásnyi időre, kettőre, háromra. Az illata – szappan, só és az élet félelmetesen törékeny illata – betöltötte Clara érzékeit, míg úgy érezte, belefullad.

Aztán eltűnt. Nem nézett vissza. A hatalmas szürke szállítóhajó pallója felé futott, táskája a csípőjéhez ütődött, Evelyn pedig mozdulatlanul állt, selyemsálja a fagyos szélben úgy lobogott, mint a megadás zászlaja. Addig állt ott, amíg a hajó már csak egy faszénfolt volt a láthatáron, amíg a lába el nem zsibbadt, és a könnyei sós kéreggé nem száradtak az arcán. Az ezt követő magány fizikai valósággá vált, egy hideg vákuum, amely betöltötte azt a helyet, ahol a teste volt.

Az emlék megszakadt.

Clara zihált, térdei összecsuklottak, ahogy a The Velvet Trunk padlója elébe tárult. A mahagóni pultnak csapódott, keze a torkához kapott, hogy letépje a sálat. A földre hullott, mint egy csillogó éjféli halom, teljesen ártatlannak tűnve.

A jelenbe való visszatérés erőszakos volt. A szénfüst szaga még egy szívdobbanásig az orrában maradt, mielőtt visszatért a levendula, émelyítően és édesen. A bőre bizsergett, idegvégződéseit felperzselte egy olyan gyász intenzitása, amely nem az övé volt, mégis valóságosabbnak tűnt mindennél, amit Thomas temetése óta eltelt három évben tapasztalt. A szeme könnyezett, és amikor felnyúlt, hogy megtörölje, meglepődve tapasztalta, hogy az ujjai annyira remegnek, hogy alig tudott az arcához érni.

Ez volt az érzékszervi átszivárgás, amiről Bea figyelmeztette. A visszhang nemcsak megmutatta a múltat; ráoltotta az idegrendszerére. Clara a pult hűvös fájának támasztotta a fejét, próbálva felidézni, mit csinált öt perccel ezelőtt. Tíz félelmetes másodpercig a saját élete elmosódott fényképnek tűnt, miközben a mólón álló fiú képe nagy felbontásban megmaradt, kék szemei beleégtek a retinájába.

A bolt most kisebbnek tűnt, a falakat ezer más búcsú láthatatlan kísértetei zsúfolták tele. Minden ruha, minden kesztyű, minden kopott nyakkendőtű a szobában valaki más kínjának vagy eksztázisának ketyegő bombája volt.

Clara lenézett a padlón heverő sálra. Fel kellene vennie. El kellene tennie, és soha többé nem érintenie. De ahogy az adrenalin kezdett alábbhagyni, üres, sajgó kimerültséget hagyva maga után, egy másfajta éhséget érzett. Abban az emlékben olyan éles szerelmet érzett, hogy az üveget is elvághatta volna. Olyan kapcsolatot érzett, amely túlmutatott a fizikai világon.

Ha egy idegen sálja képes erre, mi történne, ha megtalálná azokat a ruhákat, amiket Thomas az utolsó közös éjszakájukon viselt?

A bolt ajtaján lévő csengő megszólalt, a hangja éles és zavaró volt a nehéz csendben. Clara talpra ugrott, letörölte a szemét és elsimította a haját, a szíve még mindig az 1942-es tél kísértetétől zakatolt. Nem állt készen arra, hogy szembenézzen a világgal, de Oakhaven nem törődött a felkészültséggel.

Az ajtókeretben állva, a kavargó délutáni ködbe burkolózva egy férfi alakja tűnt fel, aki úgy festett, mintha abból az újrahasznosított tölgyfából faragták volna, amivel dolgozott. Elias Thorne ott állt, arckifejezése olvashatatlan volt, hóna alatt egy tervrajztekercs. Clarára nézett, majd a padlón gyűrötten heverő selyemsálra, és homloka csendes, figyelmes aggodalommal ráncolódott össze, amitől Clara veszélyesen kiszolgáltatottnak érezte magát.

.3 Az emlék utóhatása

A The Velvet Trunk padlója hidegebb volt, mint amennyire indokolt lett volna. Clara a tenyerén érezte az évszázados por szemcséit, a harisnyáján keresztül pedig a keményfa metsző hidegét, még mielőtt felfogta volna, hogy már nem az 1954-es, napsütötte mólón áll. Az átmenet fizikai csapásként érte, egy hirtelen dekompresszió, amitől a tüdeje levegőért kapkodott, a füle pedig egy magas, kitartó sípolástól csengett. Egy szívdobbanásnyi ideig a világ nem volt más, mint elmosódott körvonalak, valamint a cédrus és az öreg gyapjú fojtogató illata. Egy kezet érzett a vállán, amely kemény és száraz volt, mint a pergamen, és a jelenhez szögezte.

Lassan a bolt körvonalai összeálltak körülötte. A vintage ruhák állványai kísérteties sziluetteknek tűntek a halvány délutáni fényben, és az öltözőkön áthúzott nehéz bársonyfüggönyök mintha saját életüket élnék. Clara pislogott, látása végre kitisztult annyira, hogy lássa a mellette térdelő Bea Rossit. Az idősebb nő nem tűnt meglepettnek, sőt, különösebben aggódónak sem. Úgy nézett ki, mint aki egész életét azzal töltötte, hogy embereket látott összeomlani, és pontosan tudta, hogyan kell a darabokat újra összeilleszteni.

Vegyél mély levegőt, Clara. Koncentrálj a levendulazsákok illatára. Koncentrálj a saját tested súlyára. Itt vagy. Oakhavenben vagy. Most van, mondta Bea, hangja mély, egyenletes zümmögés volt, amely áthatolt a Clara fejében lévő statikus zajon.

Clara zihált, a hangja éles és remegő volt. Lenézett a kezében szorongatott selyemsálra. Megint csak egy darab anyag volt – kifakult sötétkék, kézzel szegett szélekkel. Egy pillanattal ezelőtt még élénk zafírkék volt, amely egy sós szellőben lobogott, aminek az ízét még mindig érezte a nyelve hegyén. A nő nevetése, aki viselte, még mindig visszhangzott az elméjében, egy fényes, dallamos hang, amitől Clara mellkasát egy olyan idegen, kísérteties öröm facsarta el, ami nem az övé volt.

Mi volt ez? suttogta Clara, hangja elcsuklott. Szíve úgy kalapált a bordái ellen, mint egy csapdába esett madár. Láttam őt. Nem csak emlékeztem. Ott voltam. Éreztem a napot. Éreztem a selymet a nyakán. Éreztem, mennyire szerette a mellette álló férfit. Bea, azt hiszem, elmegy az eszem. A gyász, a költözés, a hagyaték okozta stressz... végül eltört bennem valami.

Bea felsóhajtott és a sarkára ült, sötét szemeiben a bolt antik lámpáinak pislákoló fénye tükröződött. Nem vagy őrült, Clara. Csak rá vagy hangolódva. A nagyanyádnak megvolt ez az adománya, és úgy tűnik, a bolt tulajdonjogával együtt rád hagyományozta. Ezt Visszhangnak hívják. Bizonyos ruhadarabok, amelyeket gondosan készítettek és egy élet legmeghatározóbb pillanataiban viseltek, megőrzik az energiát. A lélek maradványát hordozzák. És amikor valaki, mint te, hozzájuk ér – igazán hozzájuk ér –, az anyag megszólal.

Clara elhúzta a kezét a sáltól, mintha az hirtelen forró parázzsá változott volna. Maradvány? Azt akarod mondani, hogy ez a bolt tele van kísértetjárta ruhákkal?

A kísértetjárta súlyos szó, válaszolta Bea, térdei nyikorgásával felállt, és kezet nyújtott Clarának. Én inkább emlékeknek szeretem nevezni őket, amelyek nem hagyják magukat elfelejteni. A Bársony Láda nem csupán egy butik. Ez az emberi tapasztalatok könyvtára. De nagyon figyelmesen kell hallgatnod rám, mert ami éppen történt veled, az veszélyes dolog, ha nem tartod tiszteletben a határokat.

Clara hagyta, hogy Bea talpra húzza, bár a lábai olyanok voltak, mintha vízből lettek volna. Egy mahagóni vitrinnek dőlt, az elméje száguldott. A rettegés még mindig ott volt, egy hideg csomó a gyomrában, de alatta a remény egy apró, pislákoló lángja kezdett szikrázni. Ha a ruhák emlékeket őriztek, ha az anyag hídként szolgálhatott a múlthoz, akkor a lehetőségek elképesztőek voltak. Az otthoni padlásra gondolt, a ládákra, amelyek tele voltak azokkal a dolgokkal, amelyektől a baleset után nem tudott megválni.

Láthatok bárkit? kérdezte Clara, hangja remegett a felismerés súlyától. Ha találok valamit az övéből... valamit, amit Thomas viselt... visszamehetek hozzá? Csak harminc másodpercre? Érezhetem őt újra?

Bea arckifejezése megenyhült, de a hangja élessé vált, mint egy tű a selymen keresztül. Ez az első csapda, Clara. És ez a leghalálosabb. Figyelj a szabályokra, mert csak ezek tartanak majd épen. Először is, egy Visszhang csak egyszer váltódik ki személyenként és ruhadarabonként. Azzal a sállal nem mehetsz vissza újra arra a mólóra. A kapcsolat számodra kimerült. Másodszor, te utas vagy, sosem pilóta. Nem változtathatod meg, ami történt, bármennyire is fáj nézni, ahogy kibontakozik. És harmadszor, ami a legfontosabb, óvakodnod kell az Érzékszervi Szivárgástól.

Az Érzékszervi Szivárgás? ismételte meg Clara a szavakat, a szótagok súlyosnak és baljósnak tűntek.

Ha túl sok időt töltesz