Paige Toon

HA BÁRHOVÁ MEHETNÉL

„Minden lélekben van egy kis szivárvány…”

(Reményik Sándor)

Paige Toon

HA BÁRHOVÁ
MEHETNÉL

A mű eredeti címe

If You Could Go Anywhere

Text Copyright © Paige Toon, 2019

Published by arrangement with Simon & Schuster UK Ltd

1st Floor, 222 Gray’s Inn Road, London, WC1X 8HB

A CBS Company

AlI rights reserved.

Hungarian translation © Pejkov Boján

© General Press Könyvkiadó, 2022

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

PEJKOV BOJÁN

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISSN 2064-7115

ISBN 978 963 452 607 0

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS BÉLA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

A legrégibb barátnőmnek, Jane Hamptonnak.

Ezt neked írtam, Janiekins!

Szeretettel, Paigiepoo

Prológus

Ekkor hirtelen megpillantom őt. Fekete alakja beleolvad a viharos égboltba.

Egy pillanatra remény váltja fel a dermesztő félelmet, de rögtön el is száll, mert a szikla peremén áll, és tudom, elszánta magát az ugrásra.

– Várj! – kiáltom, de a hangomat elsodorja a szél. Megroggyan a lábam, és térdre esem. Dermedt ujjakkal megkapaszkodom a csúszós sziklákban, és ismét talpra állok.

Eljutottam a világ legkietlenebb és legsíkabb vidékéről a szelek tépázta, égig érő hegycsúcsokig. Érte a világ végére is elmennék. Sőt, azon is túl.

Fogalmam sincs, sikerül-e lebeszélnem a tervéről ezt a meggyötört lelkű embert, de meg kell próbálnom, bármibe kerül, bármi lesz a következménye.

Isten tudja, hogyan kerülnék le innen egyedül.

Mély levegőt veszek, és teljes erőből felkiáltok…

1. fejezet

Ha bárhová mehetnél, hová utaznál?

Tizenhárom éves koromban tettem fel először ezt a kérdést. A nyári szünet első napján a legjobb barátnőm, Louise és én az apja furgonjának a platóján feküdtünk, és a csillagokkal telis-tele szórt, koromfekete éjszakai mennyboltot bámultuk.

– Nem tudom – felelte Louise, és megvonta a vállát. – Talán Adelaide-be.

– Ott már sokszor voltál – vágtam rá egyből. – Ráadásul Adelaide itt van a mi államunkban.

– Szeretek ott lenni. Minden csupa zöld.

Ha az ember olyan tájon lakik, amely leginkább a Mars és a Hold keverékére hasonlít, a színek mindennél fontosabbak lesznek.

– Ugyan! – méltatlankodtam. – Bárhová mehetnél. Akárhová. Használd a fantáziádat!

– Már mondtam: nem tudom – felelte Louise egykedvűen. – Te hová mennél?

Alig vártam, hogy megkérdezze.

– Franciaországba, Hollandiába, Németországba, Csehországba, Ausztriába, Olaszországba és Spanyolországba – hadartam ugyanabban a sorrendben, ahogy bemagoltam, és nagyon örültem, hogy hibátlanul el tudtam mondani az országok nevét.

Csak később jöttem rá, hogy helyesen Csehország és nem Csekkország.

– Most csak felsoroltad azokat az országokat, amiknek a bélyegzői az anyukád útlevelébe vannak bepecsételve – felelte Louise lekicsinylően. – Ezt nevezed fantáziának?

– Mindegy. Rengeteg helyre elmennék – makacskodtam, mert bántott, hogy rájött az igazságra. – Mindenhol jobb, mint itt.

– Miért nem jó neked itt, Coober Pedyben? Ez a világ opálbányászatának a központja – méltatlankodott a barátnőm.

Ez valóban igaz. Persze az is, hogy a város az isten háta mögött van.

Ha az ember beüti a Google Mapsbe Coober Pedy nevét, feljön egy végeláthatatlan, narancssárga és bézs színű, kacskaringós, kiszáradt folyómedrekkel, vízmosásokkal és hegygerincekkel szabdalt vidék Dél-Ausztrália állam kellős közepén. Felülről úgy néz ki, mint egy márványlap vagy az emberi test vérkeringését szemléltető orvosi ábra.

Ha ráközelítünk a térképre, ugyanazt kapjuk. Ha még jobban ráközelítünk, előbukkannak a városnevek.

Északra Oodnadatta, keletre William Creek, délre Tarcoola. Nyugat felé megtaláljuk a Tallaringa Nemzeti Parkot, és kész, nincs más. A városok közül William Creek tűnik a legközelebbinek, de így is hat és fél órára van gépkocsival, és csupán tíz fő a lakossága.

Coober Pedy ma is a világ opálbányászatának központja. A 2016-os népszámlálás szerint ezernyolcszázan élnek itt, de ez Louise-ra nem vonatkozik. Tizenhét éves korában elköltözött a családjával Adelaide-be, és egy ideje már nem noszogat, hogy látogassam meg.

Egy ideje már én sem kérdezem senkitől, hová utazna, ha bárhová mehetne.

Magamnak azonban folyton felteszem a kérdést. Kamaszkoromban mindenkit ezzel a kérdéssel nyaggattam, és mindenféle választ kaptam.

Azt terveztem, hogy bejárom a világot, ellátogatok mindenhová, ahol édesanyám járt, és még sok más helyre is. Most azonban már huszonhét éves vagyok, és még sehol sem jártam. Még abból az államból sem tettem ki a lábamat, ahol születtem.

Ez ugyan hamarosan megváltozik, mégis kissé nyugtalan vagyok.

Nagymamám kihűlt kezét fogom. Régen mindig sikerült felmelegítenem, de erre most már nincs esély. Papírvékony, májfoltokkal teleszórt bőre kétségbeejtően száraz, ősz haja annyira megritkult, hogy szinte egyenként meg tudnám számolni a szálakat. A teste összeaszalódott, az árnyéka csupán annak az életerős asszonynak, aki felnevelt.

Ha bárhová mehetnél, hová utaznál?

Nem szabad erre gondolnom. Nem tudom, hová mennék. Már semmit sem tudok. Születésem óta ide vagyok láncolva, és hamarosan útra kelek. Csak tompaságot érzek.

Egy kéz megérinti a vállamat.

– Elment, Angie – mondja Cathy, a nagymamám ápolónője, aki mostanra a barátom lett. – Sajnálom.

Előrehajolok, és a homlokomat a nagymamám törékeny kezére szorítom. Megkönnyebbülést érzek a lelkemben, pedig szomorúnak kellene lennem. Olyan, mint egy léggömb. Egyre csak nő, terebélyesedik, majd hirtelen kipukkan, mintha a bűntudat tűje szúrta volna ki. Összeszorul a szívem, és a megkönnyebbülést felváltja a szégyenkezés.

Bárhová mehetek végre, de még sohasem éreztem magamat ennyire elveszettnek.

2. fejezet

Amikor kilépek, arcomba csap a hőség. Pont úgy, mint amikor a maximumra állított sütő ajtaját kinyitom. Ugyan közeleg a tél, de a sivatag mindennel dacol.

Érthetetlen számomra, hogy az emberek miért járnak szaunába. Hallottam róla, hogy sokan összezsúfolódnak a szűk fatákolmányban, és vizet öntenek a forró kövekre, hogy forró gőzt hozzanak létre ezáltal. Ezután leveszik a ruhájukat, és izzadnak. Mindezt szándékosan, kedvtelésből.

Aada mesélt erről, és László is. Aada finn, László magyar. Ez csupán kettő a negyvenöt nemzetiségből, amely a multikulturális városunkban él.

Mindig lenyűgözött a Coober Pedyben élők tudása, valósággal ittam minden szavukat. Magamba szívtam a szülőföldjükről hozott történeteket és élményeket. Folyton arra gondoltam, hogy egy nap én is a saját szememmel látom majd mindezt. Akkor még nem fájt az álmodozás, akkor még nem sajgott tőle a szívem.

Egy fából készült tákolmányban izzadnak! A fából készült épületek teljesen idegenek számomra. A mi vidékünkön nagyon ritkák a fák. Coober Pedy első fáját fémhulladékból eszkábálták, és a kilátónál állították fel, hogy legyen mire felmászniuk a gyerekeknek. Egyszer nyáron megégette a tenyeremet, amikor felcsimpaszkodtam rá.

Miért a vasfa és a szaunák járnak az eszemben? Sokkot kaptam? Pedig elég időm volt, hogy felkészüljek a nagymamám halálára. Az Alzheimer-kór már évekkel ezelőtt elszakította tőlem. Nem sokkal azután, hogy a nagyapám életét vesztette egy bányaomlásban.

Ők jelentették számomra a családot, ők neveltek fel, és mostanra mindketten itt hagytak.

Megnyikordul a szúnyoghálós ajtó, és a szomszédom, Bonnie lép ki a verandára. Amint meglát, tudja, mi történt.

– Ó, Angie! – sóhajtja. Azon a kapun lép az előkertbe, amelyet nem kell többé bezárni. Hozzám lép, és átölel. – Nagyon sajnálom. Átjössz? Készítek egy teát.

– Most nem lehet – felelem, és megcsóválom a fejemet. Óriási terhet érzek a vállamon. – Cathy…

– Menj csak! – vág közbe az ápolónő. Nem tudom, mihez kezdtem volna nélküle az elmúlt napokban. Jól ismeri a halált. Jobban, mint ahogy én valaha is fogom. – Megvárom Bobot, és megbeszélem vele – mondja.

Bob a temetkezési vállalkozó.

Jön, és elviszi a nagymamámat.

Hirtelen úgy érzem, a legszívesebben kirohannék a világból. Fogalmam sincs róla, honnan lesz erőm, hogy ismét belépjek a saját otthonomba. Pedig ez elkerülhetetlen. Most azonban csak menekülnék. Motyogok valamit köszönetként, és követem Bonnie-t a szomszédba.

Bonnie megtölti a teáskannát. A falon lévő óra fél tizenkettőt mutat. Mick, a férje nemsokára itthon lesz ebédre.

Egész életemben ismertem Bonnie-t és Micket. A nagyszüleim barátai voltak, most már az én barátaim. Mick már elmúlt hatvanéves, de még mindig magas, szép szál ember, teljesen kopasz, és borzas, lelógó bajszot visel. Bonnie valamivel alacsonyabb és pufók, az arca rózsás, és rögtön kivörösödik, ha megiszik pár pohárkával. Régebben az egyik városi pubban dolgozott, de manapság csendesebb életet él. Mick ezzel ellentétben semmi jelét nem mutatja, hogy nyugdíjba akarna vonulni. Az opálbányászat csábító ereje élteti, és ez teljesen érthető. Jól megy neki, saját otthont vásárolt, és besegített a két felnőtt gyerekének is a sajátjuk megszerzésében.

Coober Pedy lakosainak közel fele szokványos, a föld felszíne felett épült házban él, mindenki más – Bonnie-t, Micket és magamat is ideértve – sziklába vájt barlanglakásokban.

A környékünkön szélsőséges éghajlat uralkodik. Télen dermesztő a hideg, nyáron gyakran negyven, sőt ötven fok fölé emelkedik a hőmérő higanyszála. A föld alatt azonban állandóan hűvös van. Ha az ember hazaérkezik a tűző napról, olyan, mintha egy légkondicionált helyiségbe lépne.

A mi barlanglakásainkat úgy vájták a hegybe, hogy az előtér a földdel egy szintben van, balra a konyha, jobbra a fürdőszoba, mindez a veranda mögött, amely véd az esőtől. A hegy belseje felé alakították ki a szobák szövevényes hálózatát: az ebédlőt, a nappalit és a három hálószobát.

Bonnie és Mick harmincöt éve hagyták el a Dél-afrikai Köztársaságot, de a lakásuk dekorációja még mindig a szülőföldjükre emlékeztet. A sötét narancsszínű és okker falakat afrikai maszkok és fonott kosarak díszítik, a díványokat színes szőttesek, díszpárnák, a padlót különleges szőnyegek fedik. A Mick által kivájt kis zugokban és kiszögellésekben Bonnie büszkesége, a miniatűr elefántokat ábrázoló szoborgyűjtemény látható.

Mick az áramot is bevezette. A kábelek a sziklafalban futnak, így meleg fény árad a hátulról megvilágított polcok mögül és a felülről megvilágított falakról. A szobák boltíves, durván kialakított helyiségek, és mivel nincs ablakuk, mindegyik teljesen sötét és hangszigetelt. Sok szállodát és panziót is terveztek a föld alá. A hozzánk látogató turisták, akik azért jönnek, mert tudni akarják, tényleg Frédi és Béni modern kori utódai élnek-e itt, gyakran mondják, hogy sehol máshol nem aludtak jobban.

A két szomszédos barlanglakás alaprajza hasonló, de a nagymamámé kevésbé izgalmas a fehér falakkal, antik bútorokkal és az 1950-es évekből származó konyhai berendezéssel. Mindig szerettem Bonnie-nál lenni. Csak eddig mertem elmerészkedni, amikor a nagymamám elbóbiskolt, de így sem maradtam sokáig, mert attól tartottam, felkel, és hiába keres.

Többé azonban már nem kel fel.

Megjelenik előttem a nagyszüleim arca. A nagyapám boldogságtól csillogó, barnáskék szeme, a torzonborz szakálla alól elővillanó mosolya. A térdelő nagymamám színes papírba csomagolt ajándékokat húz elő az ezüstszínű műkarácsonyfa alól. Haja rövid és ősz, ahogy mindig viselte, és amikor rám néz a válla felett, az ajkán megcsillan a világos rózsaszínű rúzs.

Így próbálok, így akarok visszaemlékezni rá, és ez pillanatnyilag teljesen felemészt. Elönt a bánat, és úgy tör ki belőlem, mint a sivatagi várukból kiözönlő fekete hangyák hada.

– Ó, kedvesem! – mondja Bonnie, és leteszi a bögréket, hogy átöleljen. – Te vagy a legjobb unoka, akire a nagymamád vágyhatott. És a legjobb lány – teszi hozzá gyorsan, és magához szorít, míg én némán remegek, és hullnak a könnyeim. – Nagyon büszkék vagyunk rád, drágám. Tudod, ugye? Mindent megtettél a nagymamádért – folytatja.

Bonnie egyike volt azoknak, akik rá akartak beszélni, adjam otthonba a nagymamámat.

Borzasztó látni, ahogy elfecséreled az életedet, mondta egyszer.

Ennek ellenére nem hagytam magára a nagymamámat. De nem is tudtam magammal vinni sem, ha el akartam volna költözni az ország más tájára. Az első lehetőség a legszörnyűbb hálátlanság lett volna, amit sohasem bocsátottam volna meg magamnak, a második pedig gyakorlatilag kivitelezhetetlen volt. Nagymamám élete nagy részét ezen a vidéken töltötte, és gyűlölte a változást. Nagyapám halála után hallani sem akart róla, hogy elköltözzön a sivatagból, és ez az érzés egyre erősödött benne a demencia súlyosbodásával.

Bonnie és más barátok megpróbálták könnyebbé tenni a terheimet, és arra buzdítottak, hogy menjek szabadságra, vagy kiránduljak el valahová akár egy teljes napra. Nagymamám azonban pánikba esett, ha nem voltam mellette, és nem akartam, hogy egy néhány órás kikapcsolódás miatt megjárja a poklot. Csak akkor mertem kitenni a lábamat a házból rövid időre, amikor aludt, és tudtam szerezni valakit, aki vigyázott rá. Otthonról végzem a munkámat is. Egy motel szennyeseit mosom.

Mielőtt a legutóbbi barátomnak elege lett, azt mondta, olyan vagyok, mint egy toronyba zárt hercegnő a mesékben.

– Nem inkább egy börtönbe zárt hercegnő? – kérdeztem, és körülnéztem az ablaktalan helyiségben.

A mosókonyhában voltam éppen, és párnahuzatokat vasaltam. A barátom az ajtónak támaszkodott.

– Nemsokára szabad leszel – mondta mosolyogva.

Nem tetszett a megjegyzése és a hangnem, tiszteletlennek éreztem, de nem szóltam semmit, mert nem akartam újabb veszekedést.

Ennek ellenére igaza volt. Eltarthatott volna még három évig, de most már szabad vagyok.

Már nem nagyon emlékszem, milyen volt az életem régebben. Közeledett a tizennyolcadik születésnapom, és alig vártam, hogy nyakamba vegyem a világot, ahogy anyám tette ugyanennyi idősen. Évekkel korábban előástam az útlevelét, és az oldalakon látható pecsétek a világ különböző pontjairól felkavartak bennem valamit.

Nagymamám ezt személyes sértésként élte meg, mintha a világ megismerése utáni vágyam ellene és nagyapám ellen szólt volna. Anyámmal kapcsolatban is ugyanez volt a helyzet. Bonnie mesélt egyszer az anyám elutazása előtt történt veszekedésekről. Nagymamám nem akarta, hogy anyám kirepüljön a fészekből, de anyámat nem lehetett visszatartani.

Nem úgy, mint engem.

Nagyapám hirtelen halála megakadályozta a terveim megvalósulását.

Az elvesztése engem is mélyen lesújtott, nagymamám alól azonban teljesen kirántotta a talajt. Nem hagyhattam magára, míg ismét talpra nem áll, de ahogy hónapokból évek lettek, az ártatlannak látszó feledékenység átadta a helyét valami sokkal vészjóslóbb állapotnak. Először nem értette, miért nem terítette meg jól az asztalt, vagy miért nem tudja bedugni a konnektort, ezért azt hitte, agytumora van. Elfelejtette az aznap korábban történteket, és kereste a szavakat beszélgetés közben. Sohasem tudta, hová tette le a kulcsát, és pár alkalommal fizetés nélkül sétált ki a boltból. Saját maga számára is zavaró, aggasztó és elkeserítő lett a helyzete, és emellett sokakat megsértett bántó és nyers megjegyzéseivel vagy azzal, hogy elfelejtette a születésnapokat vagy a fontos évfordulókat. Ennek ellenére kezelhető volt a helyzet, sokkal egyszerűbb, mint ami még hátravolt.

Később már nem tudta, hogyan kell mosni.

Felöltözködni.

Főzni.

Enni, inni, vécére menni.

Beszélni.

Végül engem is elfelejtett.

– Sohase merészelj otthonba tenni! – fordult felém egyszer sötét pillantással, abból az adelaide-i otthonból jövet, ahol a saját apja élt nyolcvankilenc éves koráig.

Sohasem érezte át a helyzet iróniáját.

Amikor diagnosztizálták nála az Alzheimer-kórt, könyörgött, hogy maradjak Coober Pedyben. Nem győztem elégszer megígérni.

Egyesek szerint nem lett volna szabad ezt kérnie, de én nem így látom. Csak én maradtam neki. Saját lányaként nevelt, és azt remélte, helyébe léphetek annak, akit elveszített.

Három nappal a születésem után anyám elkapott egy olyan fertőzést, amely szeptikus sokkot eredményezett, és több létfontosságú szerve leállt. Csupán néhány hetes terhes volt, amikor csaknem kétéves távollét után visszatért Coober Pedybe. Először bejárta Ausztráliát, utána átkelt a tengeren. Bonnie szerint csak ritkán telefonált, inkább leveleket és képeslapokat küldött, mert így nem kellett szembesülnie az anyja haragjával.

Nagymamám képtelen volt elviselni, hogy anyámra hasonlítok.

Nem volt azonban ez mindig így. Gyerekkoromban a nagyszüleim szívmelengetőnek találták a kettőnk közötti hasonlóságokat. Emlékszem, számtalanszor pillantottak egymásra, és egyszerre mondták: Szakasztott Angie! Vagy: Angie is pont így mondta! Angie is ugyanezt tette volna! Anyámnak és nekem még a nevünk is ugyanaz: Angela Samuels.

Személy szerint én semmilyen hasonlóságot nem vettem észre a képek alapján, sőt szerintem egyáltalán nem hasonlítok anyámra. Az ő haja hosszú, fényes, egyenes és sötét volt, az enyém szőke, göndör és borzas. Az ő szeme olyan színű volt, mint a napos kék ég, az enyém inkább a tejcsokoládéra emlékeztet. Az ő arcbőre világos és szeplős volt, az enyém színe a mézhez hasonlít. Anyám nyolc centiméterrel magasabb volt nálam, egész pontosan százhetven centiméter, míg én csak százhatvankettő vagyok. Ezt a konyha falán lévő jelzésekből tudom, amelyek akkor készültek, amikor ő is, és én is tizenhét évesek lettünk.

A nagyszüleim szerint a hasonlóságunk a mosolyunkban, a mozdulatainkban, a beszédünkben rejlett, és abban, ahogy táncoltunk vagy játszottunk. Ebből persze nem sokat értettem, de örültem neki. Jólesett, hogy anyámat látják bennem. Ezenkívül mindig azt mondták, semmit sem tudnak az apámról.

Egyszer azonban kétely támadt bennem ezzel kapcsolatban. Szilveszter estéjén történt, tíz- vagy tizenegy éves koromban. Megkérdeztem, hol lehet éppen az apám, mert talán pont arra vár, hogy megkeressem. Nagymamám már felhörpintett pár pohárkával, és azt morogta maga elé, a mai napig tisztán emlékszem rá: Apád rossz ember.

Egyből felpattantam, és követeltem, hogy magyarázza meg, amit mondott, de még azt is letagadta, hogy megszólalt.

Nem mentek ki a szavai a fejemből. Megborzongtam tőlük, és szinte a tudatomba égtek. Annak ellenére, hogy még mindig érdekel, ki az apám, néha úgy gondolom, jobb, ha nem tudom, és azt sem, honnan származom pontosan.

3. fejezet

Eltelik öt nap, és ismét otthon vagyok. Miután elment a temetkezési vállalkozó, teljesen összeomlottam.

– Sokáig voltál nagymamád támasza, nem csoda, hogy belefáradtál – mondta Bonnie, miközben megvetette nekem a lánya, Helen ágyát az első estén.

Az eltelt idő alatt csak Bonnie gondoskodott rólam, és ennek következtében csirkehúsleves-túladagolást kaptam, de kivételesen jólesett, hogy valaki velem van elfoglalva.

Délután lesz a nagymamám temetése, és megpróbálok elég erőt gyűjteni ahhoz, hogy felöltözzek. Az elmúlt negyvenöt percben mozdulatlanul feküdtem az ágyamon.

Akivel megismerkedem, megkérem, küldjön képeslapot, amikor vakációra megy, vagy elköltözik Coober Pedyből. A szobám durván megmunkált, boltíves plafonjáról a világ különböző pontjairól érkezett színes lapok mozaikja néz rám.

Egyiptom felséges piramisai, Róma pompás romjai, a sarki fény Skandináviából, Görögország azúrkék tengere, Thaiföld fehér homokos partjai, Svájc hófödte hegycsúcsai, Anglia lápvidékeinek hangásai, Írország smaragdszigetének zöld dombságai. Óceánok, szavannák, napkelték és napnyugták, felhőkarcolók és pásztorkunyhók. A párizsi Eiffel-torony, a kínai nagy fal és sok-sok egyéb nevezetesség.

A csengő éles hangja hasít a csendbe. A barátok eddig Bonnie és Mick házába jöttek részvétnyilvánításra, de bizonyára megtudták, hogy már itthon vagyok. Nehézkesen kikászálódom az ágyból, az ajtóhoz vonszolom magamat, és megpillantok egy tüneményes szőke bombázót.

– Louise!

– Fogadd részvétem, Angie! – suttogja fülembe a legrégebbi barátnőm, miután hozzám lép, és megölel.

– Mit csinálsz itt? – kérdezem, és hátralépek, hogy újabb pillantást vessek rá, mert nem hiszem el, hogy itt van. Már több mint öt éve nem találkoztunk.

– A temetésre jöttem. Ez csak természetes – teszi hozzá kissé feddő hangnemben. – Hadd menjek be, mindjárt megsülök! Leolvad az arcomról a festék – mondja, és benyomul a hallba.

Gyerekkorunkban Louise nem volt megelégedve a telt idomaival, de miután Adelaide-be költözött, és állást kapott egy szépségszalonban, megbékélt a testalkatával. Eltűntek a tinédzserkori drapp, bő pólók, és élénk színű, testhez simuló ruhák vették át a helyüket. Ma egy szokatlanul visszafogott, tengerészkék ruhát visel, amelyet nyilván a temetésre vett fel, de az Instagram-posztokból ismert rikító vörös rúzs és műszempillák nem hiányozhatnak.

– Miért nem mondtad, hogy jössz? – kérdezem.

– Gondoltam, megleplek. Megdöbbentem, amikor Bonnie felhívott. Úgy értem, tudtuk, hogy ez elkerülhetetlen, de akkor is. El sem tudom képzelni, mit érezhetsz – mondja. Bonnie felhívta nagymamám ismerőseit, és közölte velük a hírt. Én képtelen voltam rá, a bánat teljesen maga alá temetett. – Ez lesz rajtad? – kérdezi Louise, miután szemügyre veszi a kopott, sötétkék pólóruhámat.

– Nem. Még nem öltöztem át – felelem.

– Ennek örülök – mondja a barátnőm. Már látom, Louise részéről több részvétre nem számíthatok. Ez sohasem volt az erőssége. – Mi lesz a hajaddal és a sminkkel?

A hajam…? Nem tudom, mi van vele, és azt végképp nem, mit csináljak vele, ezért inkább nem válaszolok.

– Évek óta nem sminkelem magam. – Csak ennyit mondok.

Nagyjából azóta nem viselek arcfestéket, hogy a nagymamám elhagyta a rózsaszínű rúzst.

– Nos, szerencsére nálam van a felszerelésem és a vízálló arcfestékek is – mondja Louise jelentőségteljes pillantással. – Ne ess kétségbe! – teszi hozzá. Egyáltalán nem estem kétségbe. Ha Teletubbynak öltöztetne, az sem érdekelne. – Gyerünk, nézzük meg a ruhásszekrényt! – sürget. A szobámban elhúzza a vörös függönyt, amely mögött feltárul egy négyszögletes mélyedés, pontosabban a ruhásszekrényem. Nagyapám az anyámnak vájta ki a sziklából, de sohasem szakított rá időt, hogy rendes ajtót szereljen fel rá. – Ez tizenhat éves korod óta megvan! – kiált fel Louise, és előhúz egy fogason lógó, sárga ruhát. – És ez is! – mutat egy tengerészkék-fehér csíkos szoknyára. A kék már lilává kopott az évek során. – Komoly frissítésre van szükséged, kedvesem.

– Mostanában nem volt túl sok időm vásárolni.

– Mikor látogatsz meg minket Adelaide-ben? – kérdezi szánakozó hangon.

Lekuporodok az ágyam szélére, és a legszívesebben elbújnék a takaró alatt.

– Nemsokára – ígérem. – Már nagyon szeretném látni a lányokat.

Louise nem hozta magával a lányait a több mint kilencórás kocsiútra, mert még csak négy- és kétévesek.

– Gondolom, édesanyád nyomdokaiba lépsz, és az lesz az első dolgod, hogy elutazol Európába – mondja Louise.

– Még nem tudom, mit csinálok.

– Elég időd volt, hogy kitaláld – feleli a barátnőm, és körülnéz a szobámban, ami egykor az anyámé volt.

– Nincs elég pénzem, hogy elutazzak.

– Majd lesz, ha eladsz mindent – veti oda Louise a szokásos stílusában.

A kérdéstől felfordul a gyomrom. Ugyan ez a barlanglakás valóban a börtönöm, de számtalan boldog emlék köt ide. A gondolattól, hogy összecsomagolom a nagymamám holmijait, és örökre hátat fordítok…

– Bocsáss meg! – mentegetőzik Louise, amikor meglátja az arcomat. – Nem kell kapkodni! Dehogy kell! Adelaide és mi megvárunk, bármikor jöhetsz – hadarja.

Bólintok, megszorítja a vállamat, és visszatérünk a ruhaválasztáshoz.

– Ehhez mit szólsz? – kérdezi, és felmutat egy térdig érő, fekete pamutruhát.

– Ezt viseltem a nagyapám temetésén – motyogom, miközben Louise leporolja a ruhát.

– Feljön még rád? – kérdezi, elém teszi a ruhát, és alaposan szemügyre vesz.

Talán kissé kerekebb vagyok itt-ott, de nem sokat szedtem fel az elmúlt tíz év alatt, amit főleg a fitnesz-DVD-knek köszönhetek.

– Szerintem igen – feleli a barátnőm a saját kérdésére. – Szerencsés vagy, kisanyám. Gyerünk! Rántsd magadra, és utána meglátjuk, mi legyen a hajaddal és a sminkeddel.

Ahogy mondtam, az együttérzés nem Louise erőssége, de ez most nem számít.

Nemcsak lakóházak épültek a föld alá Coober Pedyben, hanem szállodák, panziók, éttermek, bárok, galériák és még templomok is.

Egy ilyen templom első padsorában ülök aznap délután, mellettem balra Louise, jobbra Bonnie és Mick, előttünk a nagymamám törékeny teste fekszik egy koporsóban. Mögöttünk az összes ülőhely foglalt, sokan állnak. A nagymamám több mint ötven évig élt a városban, és sokat jelentett az itteni embereknek, akik most sokat jelentenek nekem.

Mindegyiküket a barátomnak nevezhetem, de nem szoktam hozzá, hogy mindannyian egyszerre körülvegyenek. A tiszteletes is azzal kezdi, amit Bonnie mondott. Ennél többet nem tehettem volna a nagymamámért, és én vagyok a legjobb unoka, akit kívánhatott magának. Ezután még sokan elismétlik ugyanezt. Bár tudom, hogy a legjobb szándékkal mondják, feszengek, amikor hallom, és mire a pubba érünk a halotti torra, teljesen kimerülök. Csak az jár a fejemben, hogy mikor térhetek vissza a csendes, magányos barlanglakásomba, ám ennek ellenére kötelességemnek érzem, hogy maradjak.

Az est vége felé kimegyek a mosdóba, leülök a vécé szélére, behunyom a szemem, és a tenyerembe hajtom a fejem. Egy pillanat nyugalomra van szükségem.

– Minden rendben, drágám? – kérdezi Louise, és kopog a fülke ajtaján.

– Igen. Minden rendben – felelem.

– Bonnie és Mick szeretne beszédet tartani, mielőtt szétszélednek az emberek.

– Beszédet? – kérdezem meglepetten. Bonnie beszélt már a temetésen, mit akar még mondani?

Lehúzom a vécét, és kilépek a fülkéből. Louise még mindig ott van.

– A körülményekhez képest ragyogóan nézel ki – mondja, és rám mosolyog. Elhúzom a számat, mert nem vagyok hozzászokva a bókokhoz, de miközben kezet mosok, és a mosdó feletti tükörbe pillantok, kissé meglepődöm.

Louise otthon szoros, magas kontyba fogta a kusza, mézszőke fürtjeimet. Barackszínű pirosítóval emelte ki a járomcsontomat, a világosbarna szememet pedig nagyobbá és mandula alakúvá varázsolta egy koromfekete szemceruza és a smink segítségével. Meglepődve látom, hogy az arcfesték nem kenődött el.

– Megengeded? – kérdezi Louise, kezében egy púderesdobozzal.

Szó nélkül hagyom, hogy bepúderezze az orromat, de nem engedem, hogy kifesse a duzzadt ajkamat.

– Akkor legalább csak egy kis ajakfényt – erősködik a barátnőm egy rózsaszínű pálcával hadonászva.

– Vazelint – alkudozom, amikor megpillantom a táskájában a tégelyt.

Együtt megyünk vissza a vendégtérbe. A helyiség csendesebb, mint amikor eljöttem, de amikor belépek, mindenki elhallgat.

Körbepillantok, és tekintetemmel Micket, a legmagasabb embert keresem. Rózsás arcú felesége mellette áll, rám mosolyog, és magukhoz int.

– Mindannyian tudjuk, hogy Ginny, Angie nagymamája inkább lányaként, mint unokájaként szerette Angie-t – kezdi Bonnie, miután mellé érek. – Az elmúlt években kialakult egy kis versengés, mert Mick és én is lányunkként szeretjük őt – mondja. Sokan elmosolyodnak, és bólogatnak. – Nem vagyunk ezzel egyedül – folytatja. – Mindannyian sok időt töltöttünk e fiatal hölgy társaságában, és azt hallom, sokan családtagként tekintünk rá, mintha egy vérből származnánk. Szeretnénk, ha tudnád, nem maradtál egyedül, kedvesem – teszi hozzá felém fordulva. – Coober Pedyben mindig családi és baráti szeretettel fogadunk téged, és erre akkor is emlékezz majd, amikor a világot járod! Ez a város mindig az otthonod marad.

Könnybe lábad a szemem, Bonnie megölel, és erősen magához szorít, a teremben mindenki egyetértően mormog. Így maradunk egy pillanatra, majd kibontakozom az ölelésből, és megpróbálom összeszedni magam.

– Köszönöm! – kezdem, és a megannyi mosolygó barátra pillantok, mielőtt a tekintetem megpihen Jimmyn, a nagyapám bányász munkatársán, aki a botjára támaszkodik, a bal szeme megremeg, a jobbat szemkötő takarja. A szívem megtelik az iránta érzett szeretettel. – Köszönöm, hogy mindannyian eljöttetek!

– Még nem végeztünk, Angie – vág közbe Mick. Néhányan felnevetnek. – Tegye fel a kezét, akitől Angie megkérdezte, hová mennétek, ha bárhová elutazhatnátok? – fordul Mick a tömeg felé. Az emberek fele jelentkezik, köztük Jimmy is. Talán ő volt az egyetlen a nagymamámon kívül, aki azt felelte, hogy köszöni szépen, de neki ott jó, ahol van.

Mick ismét felém fordul, és elmosolyodik.

– Tudjuk, még nem volt időd ezen gondolkodni, de reméljük, nemsokára nekivágsz a nagyvilágnak, ahogy erről mindig is álmodtál. Bonnie, én és mindenki, aki ma eljött, ebben szeretnénk segíteni neked.

– Bárhová mennél, bármit csinálnál, reméljük, ez segít – veszi át a szót az asszony.

Mick hozzám lép, és a kezembe nyom egy szürke bőrerszényt, amely akkora és olyan nehéz, mint egy csomag cukor. Érzem, a tarsolyban apró tárgyak dörzsölődnek egymáshoz halk zörgéssel. Meglepetten Mickre és Bonnie-ra meresztem a szemem, és óvatosan kioldom a zsinórt, hogy belenézzek.

Az erszény tömve van opállal.