Jason Si

ÖRVÉNYLŐ SZERELEM

JASON SI

ÖRVÉNYLŐ
SZERELEM

Budapest

I Loved You in Budapest

@Jason Si, 2024

Angol nyelvből fordította,
és a magyar nyelvű szöveget gondozta

Dézsi Ibolya

E-könyv készítés

Kiss András

Borítóterv

Dézsi Ibolya

A kiadásért felel

az Atlantic Press Kiadó igazgatója

Atlantic Press Kiadó,

1114 Budapest, Bartók Béla út 55

www.atlanticpress.hu

E-mail: atlantic.new@atlanticpress.hu

Minden jog fenntartva

@Atlantic Press Kiadó, 2025

ISBN 978-963-557-102-4

Si Zhiqiang kínai származású író Magyarországon él, és Jason Si írói álnéven alkot.

Jason Si a Kínai Irodalmi Magazin szerződtetett írója, a Kínai-Európai Interkulturális Írók Egyesületének és a Magyar Kínai Írók Szövetségének a tagja.

Díjat nyert a Kínai Költészeti Tavaszi Fesztivál európai gáláján, a kortárs kínai vers- és prózamondó versenyen, és az 5. Jangce folyó kortárs kínai költészeti válogatóversenyen neki ítélték a Kiváló díját.

Versei és novellái megjelennek a fontos kínai – Literature in Chinese, Taiwan and Hong Kong Literature Selections, Chinese Literature, World Chinese Weekly –,; és európai irodalmi magazinokban és online, pl. European Poetry Magazine, The New Herald.

Az Örvénylő szerelem Jason Si első regénye, és magyarnyelvű publikálása megelőzte a kínai megjelenést.

„A szerelemnek olyannak kellene lennie,

mint a jujubából készült pudingnak.

Önmaga zamatától édesnek.”

…170 centiméter magas, 50 kg. Hosszú, fekete, selymes haj terült a vállára. Ruházata: fehér póló, a legújabb divat szerinti bézs ballonkabát, világoskék vászonszoknya – körülbelül öt centivel térd fölött –,; klasszikus, nem túl magassarkú bézsszínű cipő; táskát cipel, apró léptekkel siet le a repülőhídról. Ez a huszonöt éves lány én voltam, Lin Ruoxi, Pekingből.

Vajon, ha az életet újra fogom értékelni, akkor is szorongva és kapkodva fogok átrohanni a repülőgéphídon? Ilyen várakozásokkal fogok e város, e földrész talajára lépni?

Az életben azonban nincs annyi „ha”.

A terminálépület ajtajában állva bal kézben fogtam a csomagokat, jobb kézzel pedig – miután töröltem a repülés üzemmódot –,; izgatottan küldtem Hszjá Csjaocsjaonak egy hangüzenetet WeChaten: „Csjaocsjao, megérkeztem Budapestre, végre látom a várost, amire oly régóta vártam. De úgy érzem, hogy a testem szétesik. Ma este, fél 11-kor indul a géped? Akkor majd a lakásban várlak. És ma este korán kell lefeküdnünk, hogy pihenhessek, bár rendkívül izgatott vagyok, ha a holnapi felderítő akciódra gondolok”.

Elküldtem neki a hangüzenetet, sok mosolygós emojival.

Megnyitottam az utazási ütemterv e-mailjét, amelyet ő, Hszjá Csjaocsjao küldött nekem néhány nappal ezelőtt, tele volt színes, de könnyen érthető információkkal: a konkrét útvonal, az utazási idő, a buszok számozása. Barátnőm mindig is körültekintő volt. Tudott olyan akkurátus lenni, hogy másokat megfojtott vele. Emiatt ment tönkre a gimnáziumban a hosszú ideig egyoldalú plátói szerelemből kialakult, egy felsős iskolatársunkkal éppen csak elkezdődött kapcsolata. Még mindig emlékszem arra a világoskék cetlire, amit tőle kapott, fekete golyóstollal írva: „Az alaposságod miatt kedveltelek, de, bocsánat, az óvatosságod miatt nem kapok levegőt”.

A reptéri terminál kijáratánál nagy volt a nyüzsgés. Mély levegőt vettem, néhány pillanatra behunytam a szemem, és úgy éreztem, az életem egy új utazás előtt áll. Kinyitottam a szemem, és az ismeretlen arcokat néztem. Egymás szemében csak hétköznapi utasok voltunk. Senkinek sem kell ismerni a másikat, ha egymáshoz érünk véletlenül, elég egy udvarias mosoly. Alig 20 méterrel balra egy jegyautomata állt várakozón, élénk lila színben, pontosan ahogy Hszjá Csjaocsjao leírta. Négyezer forintért vettem egy hétnapos bérletet, majd sietve indultam a 200E számozású buszhoz.

A középkorú sofőr fehér pólója gyűrött volt, amely a gyűrődések gyűrűinek ellenére elárulta az alatta türemkedett háját. Nekem ez akkor furcsa volt, mert nálunk ritka a kövér ember, aztán megszoktam és megértettem, hogy az akár országon belül is eltérő étkezési szokások miatt mennyire különböző testalkatú emberek élnek Európában. A sofőr rövid szakállal keretezett arca – a szakállas arcokat is megszoktam az évek során – komolynak tűnt, és türelmetlenül nézte a felszálló utasokat. A bőröndöt feltoltam magam előtt, aztán végre már én is fenn voltam a buszon. Az ajtó mögöttem csattanva becsukódott, ami megijesztett. Zavartan pillantottam a sofőrre. Bár neki is szakálla volt, de teljesen más érzést váltott ki bennem, mint az, aki segített nekem a repülőn.

A nehéz poggyászt a lábam előtt felállítva, lerogytam az utolsó sor üres ülésére. Mellettem egy 30 körüli, sárga pólót viselő nő ült fejhallgatóval, s mintha heavy metal szólt volna. Hosszú szőke haja eltakarta a profilját, és lehajtott fejjel, könnyedén ingatva a testét a zenére, a mobiltelefonját nézte. Nem nagyon figyeltem rá, fáradt voltam, és az utazás a tudatomban egy álom és valóság közti lebegéssé alakult. Kinéztem az ablakon, a nyugati égbolton lebegett egy halványvörös felhő, mintha üdvözölne. A busz nyugodtan és lassan haladt, akárcsak a sofőr, közömbösen.

Ez volt az első látogatásom ebben a városban, de akkor, ott a budapesti buszon nem a jelen izgatott, hanem a múlt foglalkoztatott. Mintha valamiféle menekülést élnék át. Ezen a biztonságosnak tűnő helyen elkezdtem önvizsgálatot folytatni arról, hogy miért kellett elmenekülnöm.

*

Egy olyan dél-kínai kisvárosban születtem és nőttem fel, amely a világ egyik ismeretlen szeglete. Gyakran támaszkodtam az ablakpárkányra, és bámultam a várost átszelő folyót. A vízfelszín nyugodt és tiszta volt, még a folyófenék is látszott. A vízpart közelében lévő néhány sötétzöld vízinövény olyan volt, mintha a gyerekkori barátaim lennének. Időnként átkelt egy dzsunka vagy számpán, azaz kis facsónak, rajta turistákkal, kezükben fényképezőgéppel, akik próbálták megörökíteni maguknak az élményt és a helyet, amelyről úgy tűnt, hogy elfelejtette a világ.

Elégedetlen voltam a kisvárosi létemmel, és sokat ábrándoztam a hatalmas városokról. A vágyakozás olyan erős volt, mint a kiszáradt folyómeder várakozása egy heves esőre. Az álmom valóra vált a középiskola harmadik évében, és elhagytam a déli kisvárost, ahol 14 évig éltem. Az egész család felkerekedett, és Pekingbe költöztünk. Az éjszakán, mielőtt elköltöztünk, a szüleim hálószobájából kiszűrődtek a hangok a nyitott ajtón keresztül. Belestem. Anya az ágy szélén ülve suttogott, miközben apám sóhajtozva állt az ablak előtt. Ekkor értettem meg, hogy milyen áldozatot hoznak, és, hogy mennyire szeretnek engem, pedig én igencsak nehéz természetű vagyok.

Pekingben, már az első időszak során minden korábbi várakozásom valóra vált, és mint egy hal, tele energiával, végül „elértem a tengert”. Azonban, mielőtt végeztem a pekingi Renmin Egyetem újságírói szakán, elkezdtem dolgozni a nagy nemzetközi metropolisz aranyövezetében, a Jianguomen-ben. Mégis úgy éreztem, hogy megfulladok, s, hogy valamiféle feszültség salakot képez a testemben, amely bármikor szétrobbantja az ereimet és kitör belőlem. A város nyüzsgése, mint egy sötét, gonosz erő, kegyetlenül feldúlta a békével megszökni akaró szívemet. Nem tudtam, miért olyan nehezek a lépéseim, mintha valaki szilárdan az acélos talajra szögezett volna, gátolva a haladásomat. Minden küzdelmem erőtlennek és nevetségesnek tűnt.

A világ, amit az ember húszéves korában lát, egészen más, mint amit idősen. Mintha az alacsony ember nem érezné, hogy mennyire friss a levegő, amit a magas ember lélegzik be. Mindenkinek a szívében van egy-két másoktól eltérő vágy, amelyek, még ha hamis vágy is, hűségesen és szilárdan ragaszkodnak. Ezért adtam magamnak esélyt, hogy egy kényszerű kifogással kimentsem magam, és arra az útra lépjek, amellyel többet láthatok a világból.

Az én szótáramban a felnőtté válás nem azt jelenti, hogy feladom a büszkeségemet és önbizalmamat, és miután megtiportam a vágyaimat és álmaimat, újra összerakom őket a kényszerű valóság rendje szerint, ami megfelel mások kívánságainak. Klisé vagy sem, de egyszer élünk, és én a magam módján akarok élni, ami szeszélyesnek tűnik.

Azon a tíz nappal ezelőtti szerda estén a pekingi Dongdan North Street-en még nem ért véget a már-már munkakörhöz tartozó „iváskultúra”. Ellöktem magamtól a nyugtalan, piszkos kezet, amely a szoknyám aljához nyúlt, és határozottan megpofoztam Dong Csinhong alkoholtól kipirult arcát. A pofon visszhangzott az étteremben. A viccelődéssel és nevetéssel teli terem hirtelen megnémult, és a rám meredő döbbent pillantások tüzében egyszerre voltam dühös és zavart. Mintha lángra kapott volna a szék a fenekem alatt. Megragadtam a mellettem lévő széken lévő táskát, és az asztal rendetlenségére bámulva mondtam: „Bocsánat, most elmegyek”. Vissza sem nézve kimenekültem az étteremből.

Sok ember előtt pofoztam fel a cégünk üzlettárát, de a felettesem nem engedte, hogy felmondjak, azt javasolta, hogy vegyek ki néhány nap szabadságot. Dong Csinhong hivatalosan bocsánatot kért, a pimasz mozdulatot a borral magyarázta. Nagyon szerettem volna tudni, hogy mi a fene bűne van a bornak…?! Talán a bordélyházban is a leány a hibás, ha megalázzák, csak mert ő nem tudja jóirányba terelni a férfi pajzán vágyait?!

Két hétre volt szükségem, hogy az együttműködési projekt a nyúlkálós emberrel véget érjen. Úgy gondoltam, hogy ha nem tudom ez alatt kerülni a vele való találkozást, kínos lehet, mert a szívemben lévő düh nem múlt el, és aggódtam, hogy a bal arcára is rácsapnék. Akkor viszont elveszíteném a munkámat, ami nem érné meg egy ilyen szemét ember miatt.

Még mindig elmerültem a múlt emlékeiben, mint egy gyerek, aki színes nyalókát nyalogat, és nem bírja abbahagyni, de hirtelen meghallottam, hogy a sofőr nyomja a dudát. A busz megérkezett a végállomáshoz: Nagyvárad tér, metróállomás. A többi utas már eltűnt a buszról. Fogtam a csomagokat, és a hátsó ajtónál leszálltam. Vonszoltam a csomagjaimat, és átszálltam a 3-as metróra, amely kopottas kék színű, mint egy régi vasaló, amiről a festék egy része már lepergett. Az én művészetre hajlamos lelkemnek viszont nagyon tetszett ez a fajta „antikvitás”. A metróban nem volt légkondicionáló, izzadtam. Két férfi között ültem, az egyikük fojtott hangon, de nyilvánvalóan feldúlt érzelmekkel beszélt a mobiltelefonján, a másik egy nagy fekete táskát tartott a karjában, és mozdulatlanul ült. Észrevettem egy húsz év körüli fiatal párt, akik a metró ajtajánál álltak tőlem néhány méterre. A fiú magas volt és jóképű, és nem tudtam megállni, hogy ne nézzek rá újra meg újra. A lány a karjaiba bújt, szerelmesen néztek egymásra. Nem hallottam, miről beszélgetnek, és nem is értettem volna. Láttam, hogy a fiú könnyed csókokkal borítja a lány homlokát, arcát. Ez a kép olyan tiszta volt, olyan különleges! A következő megállónál a fiú megfogta a lány kezét, és leszálltak. Én meg ültem a metróban a féltékeny képzeteimmel.

Vajon kellene még hinnem a szerelemben? – kérdeztem magamtól fintorogva.

A Kálvin térnél leszálltam a metróról, és a mobiltelefon térképét követve megkerestem a lakás címét. A város utcái melegek voltak, s ahogy a csomagokat húztam magam után, folyt rólam a víz, a torkom lángolt és vízért esedezett. Az egyik sarkon megláttam egy SPAR nevű boltot nagy piros logóval, rajta egy hatalmas doboz fagylalttal. Beléptem, és vettem két zacskó kakaókrémes ostyát, egy üveg hűtött cukormentes kólát, néhány szem paradicsomot, uborkát és egyéb hozzávalókat a reggelihez. Miután elhagytam a boltot, úgy hat perces séta után megtaláltam a házat. Olyan volt, mint a boldogságterminál, amitől kimerült testem azonnal újraéledt.

A főbérlő üzenetben jelezte, hogy a kapuban vár rám. De hol van? Lecsavartam a kólás kupakot, ami még elég hűs volt, és egy nagy korttyal megittam a felét. Túl gyors voltam, és rám jött a böfögés. Körülnéztem, remélve, hogy senki sem hallotta. Abban a pillanatban vettem észre, hogy nem messze tőlem egy férfi áll az utca túloldalán és engem bámul. Hűs szellő fújdogált a szívemben. Megfordultam, és nem néztem rá többet. Kevés gyalogos volt az utcán, éppen csak megérkeztem ebbe a városba, és máris találkozom egy rossz emberrel? Ha valóban valami rosszban töri a fejét, mit tegyek? Kiabáljak? Fussak el? Nem tűnt reálisnak, rengeteg energiát venne igénybe, én pedig kimerültem. Nem volt semmi extra erőm az önvédelemhez.

A férfi elindult felém. Eszembe jutott, hogy vennem kellett volna egy flakon paprika sprayt. Ő már csak négy-öt lépés távolságra volt. Nem mertem ránézni, elfordítottam a fejem. A fenébe, mit csináljak? Megláttam egy nőt, szőke, lófarokba kötött hajjal, aki cigarettázott egy bolt ajtaja előtt.

– Helló! – A férfi ott állt előttem.

– Mit akar? – A hangom éles lett, a kezemet keresztbe tettem a mellkasom előtt, készen arra, hogy hirtelen mozdulattal megütöm.

– Helló, nyugodjon meg! – Meglepetten hátralépett. Arra gondolhatott, hogy valóban minden kínai tud Kungfuzni… – Elnézést, maga Lin kisasszony?

– Honnan tudja a nev… – Akkor bevillant, hogy ki ő. De miért nem itt vár a kapuban?!

– Ön foglalta le a lakásomat, én vagyok a főbérlő – magyarázta kínos mosollyal.

– Ó! De azt mondta, hogy a kapuban vár rám…

– Igen! Vártam is…, ott szemben, mert az a 6b – mutatott egy másik kapura.

– Ó… Azt hittem, hogy maga… – Annyira elszégyelltem magam, hogy nem fejeztem be a mondatot.

– Azt hitte, hogy ki akarom fosztani… vagy bántani akarom? – Felnevetett.

A rendkívül kínos ismerkedés után a férfi megfogta a bőröndömet és elindultunk. Ádám harmincas volt, magas, és sokat mosolygott. A sötétvörös pólóban, fekete rövidnadrágban és szürke Adidas tornacipőben nagyon menőnek tűnt. A vádlija és a bicepszei szembetűnőek voltak. Látszott, hogy sportol.

A halványsárga kétszintes épület előtt kis udvar volt, virágokkal, bokrokkal, a fekete kovácsoltvas kapu impozáns volt. Volt az udvarban egy fa, kicsit olyan, mint egy banánfa. Lombos tetejű, és a második emelet erkélyéig ért.

Amikor felmentünk az emeletre, Ádám megemlítette, hogy három kisebb lakása van, mindegyiket bérbe adja. Azt is mondta, hogy ha a jövőben egy barátom Budapestre jön, szóljak neki. Hm, gondoltam, ha egyszer három lakásom lesz Pekingben, akkor nem kell majd munkába járnom, a lakbérből megélnék. Újra és újra megnéztem az előttem álló férfit. Első látásra nem az volt a benyomásom, hogy jóképű és gazdag, de másodikra, igen. Bár nem voltam sznob, mégis éreztem, hogy aranyglória veszi körül… Ahogy mustráltam, egy férfi homályba vesző arca jelent meg lelki szemem előtt. Régebben nagyon nagyra becsültem őt, fiatal, jóképű és sikeres volt, szerelmes is voltam belé.

A lakás falainak alapszíne világosszürke volt, nagyon egyszerű, de kellemes berendezéssel. A nappali falán egy nagy fekete-fehér, dohányzó Marilyn Monroe fotó volt. Az enyhén felhúzott szája annyira szexinek tűnt; elragadóak voltak a mozdulatai. Az apró konyha ajtajától jobbra, a falnak tolva állt a körülbelül egy méter hosszú, kékkockás szövettel borított kanapé, a kanapé előtt egy téglalap alakú, fekete-fehérre mázolt, fából készült dohányzóasztal. Az ablakpárkányon három kis virágcserép, a világosszürke függönyök el voltak húzva. A hálószoba ablakai nyitva voltak, és a főbérlő azt mondta, hogy így az esti friss levegő korán be fog jönni, és kellemesen lehűti a lakást. Egy ilyen gondos ember mindig arra késztet, hogy jobban megértsem őt. Türelmesen megmutatta a lakásban lévő készülékek funkcióit, majd újra megerősíttette velem a mobiltelefonja számát, és azt mondta, hogy ha segítségre lesz szükségem, bármikor hívjam.

Amint magamra hagyott, a bőröndöt, a hátizsákot és a műanyag bolti szatyrot a nappali kanapéjára pakoltam. Megmozgattam a derekam, és előkerestem a hátizsákból a telefont. Meg akartam mondani Hszjá Csjaocsjaónak, hogy a lakás állapota egészen jó.

„Ruoxi, nagyon sajnálom. Lehet, hogy lekésem a találkozónkat. Még mindig a kórházban vagyok, mert útban a reptérre a taxi karambolozott, de nincs miért aggódnom, csak a térdem sérült meg, és az orvos megkért, hogy két napig maradjak a kórházban.” Az üzenettől kitisztult a tompa agyam. Ráböktem a hang gombra, de nem reagált. „Micsoda? Nem sérültél meg nagyon? Mi van a lábaddal?” A nappali közepén állva küldtem neki az üzeneteket.

„Nem, tényleg jól vagyok. Nem kell idegeskedned. Kár az európai utazásunkért, de úgy tűnik, neked kell véghez vinned helyettem.” Válaszolta néhány perc múlva.

„Ó, sajnálom! Olyan unalmas lesz nekem itt egyedül!”

„Ne aggódj. Nem fogsz unatkozni. Be kell fejezned a felderítési tervemet, tudod.” Egy nyelvet kiöltő játékos emoji volt a szövegben.

„Nem viccelsz velem? Biztos nem fog rájönni?”

„Dehogy fog rájönni, hiszen nem ismer téged.”

„Akkor holnap megpróbálom. Remélem, tudok segíteni!”

„Én is remélem! Holnap küldj nekem üzenetet.”

„Küldök.”

A felderítő küldetés az volt, hogy én, mint idegen egy idegen országban, titokban megfigyelhessek egy kínai embert.

Hszjá Csjaocsjao régebben a pekingi otthonom épületének felső emeletén lakott. Amellett, hogy szomszédok voltunk, három évig egy gimnáziumba, és ugyanabba az osztályba jártunk. A főiskolai felvételi vizsga idején jelentkezett a Pekingi Filmakadémia és a Központi Színművészeti Akadémia előadóművész szakára. Bár a szakmai kurzusokon megfelelt, sajnos a kulturális kurzuson nem lett jó az eredménye. Az angol nyelvvizsgát leszámítva egészen kiváló volt, a többi tantárgyat elfogadhatónak lehetett nevezni. Ő egy igazán szép lány. Az édesapja szoftvermérnök, aki a szakmai bevándorlási program keretében kivándorolt Kanadába. Hszjá Csjaocsjao Vancouverbe költözött a szüleivel, és egy helyi egyetemen tanult üzleti szakon. A pekingi lakás egész évben üres volt, csak ünnepnapokon tértek vissza Pekingbe néhány napra. Ilyenkor én és Hszjá Csjaocsjao egész éjjel együtt buliztunk.

Egy évvel azelőtt, ősszel, amikor Hszjá Csjaocsjao Peruba utazott, találkozott egy kínai férfival, Je Véjfenggel, aki 40 éves, elvált, és két éve kivándorolt Magyarországra. Budapesten, az Andrássy úton nyitott egy borkereskedést, elsősorban azért, hogy magas színvonalú magyar borokat exportáljon Kínába. Úgy hallottam, hogy elég jól megy az üzlete. Okos ember volt, és már a második lakást is megvásárolta Budapest belvárosában. Láttam róla néhány fényképet. Jóképű, sármos férfi, aki könnyen meg tudta hódítani a fiatal lányok szívét. Bár Hszjá Csjaocsjao csak néhány napot töltött vele, erős érzelmeket táplált iránta, eléggé megszállottan…

Az eredeti terv az volt, hogy én Pekingből, Hszjá Csjaocsjao Kanadából utazik ide, Budapestre. Aztán ő – nem tudom, mit talált ki, talán parókára gondolt – álcázza magát, hogy személyesen megfigyelje Je Véjfenget, mert iszonyatosan féltékeny volt rá. Így viszont nekem kellett Sherlock Holmest játszanom, hogy megoldjam ezt a kihívásnak tűnő feladatot. Bár nem voltam biztos a színészi képességeimben, nekem, aki nem szeretek hazudni, ez határozottan nagyobb feladat volt, mint a kötélugrás. Ettől függetlenül, mivel nem tehettem mást, vártam a másnapot.

Este kilenc órakor, miután beszéltem Hszjá Csjaocsjaóval és megfürödtem, mint egy ezeréves kalandokat átélt terrakotta harcos, bedőltem az ágyba. Úgy éreztem, mintha a testem belesüllyedne a puha paplanba. Csodálatos érzés volt. Félóra után nagy nehezen felkeltem, mert megéheztem. Bámultam egy darabig a kenyeret amit vettem, de rájöttem, hogy máshoz van kedvem. Átöltöztem a csipkeruhába, amelyet a pekingi Sanlitunban vettem az utazás előtt. Az új ruháknak mindig lenyűgöző illata van, és tetszettem magamnak. Elindultam vacsorázni.

A ház sarkán lévő KFC-ben sült csirkeszárnyat, chipset és egy nagy pohár kólát rendeltem. Bár gyakran dorgálom meg magam amiért sokszor eszem ezeket az ételeket, akkor úgy gondoltam, hogy az utazásom alatt engedékenynek kell lennem magamhoz. Evés után elégedetten léptem ki az utcára, és elindultam.

A téren, ahova kiértem, két utcai lámpa égett egy padnál, mintha hívogattak volna. Leültem és csak ültem és ültem. Biztonságban éreztem magam. Az ismeretlen környezetben senki sem ismert, és nem temetett maga alá szomorú emlékeivel ez a város. Eszembe jutott, amit kislányként gyakran mondtam édesanyámnak: „Madár akarok lenni, messzire repülni, és látni a nyüzsgő világot.”

Későre járt. A közelben egy részeg férfi üvöltözött, és rugdosta a sörösdobozokat. Visszamentem a lakásba. Fogmosás után leellenőriztem, hogy az ajtó biztonságosan záródik, majd lefeküdtem.

„Csak hagyd abba, és ne mondj többet. Ne is találkozzunk többet. Már mindent világosan elmondtam.” Nyögtem álmomban dühösen.

„Bi-bi” Az autóduda hangja felébresztett, visszarántott a valóságba a rémálomból. Álmos szemem hunyorgott, ahogy az ablakon beözönlött a káprázatos reggeli fény. A szemem elé emeltem a kezem. Fáztam, mert alvás közben a paplan kétharmadát a padlóra rúgtam, a többi része a meztelen lábamat és a rózsaszín csipkebugyit takarta.

Akkoriban szinte minden éjjel álmodtam valami ijesztőt. Nem tudtam, hogy sugallnak-e valamit, vagy csak küzdök valamivel, amit már el kellett volna engednem. Felhúztam magamra a paplant, a testem felmelegedett. Kinyújtottam a kezem, és felvettem a mobiltelefont az éjjeliszekrényről, 7:20 volt, és 16 fok. A kora reggeli Budapest hűvös volt ahhoz képest, hogy júniusban jártunk, mindössze. Tükörtojást sütöttem német kolbásszal – legalábbis a csomagolás alapján az volt. A kolbász vastag volt és tenyérnyi hosszú, vágtam pár szelet paradicsomot és uborkát a salátához, csepegtettem rá olívaolajat. A magányos, de nyugodt reggeli után megnéztem a mobilom térképén hogyan jutok el Je Véjfeng borboltjához.

„Elmész?” Éppen indulni akartam, amikor üzenet jött WeChaten Hszjá Csjaocsjaótól.

Becsuktam az ajtót, és miután ellenőriztem, hogy jól bezártam, válaszoltam.

„Igen. Nincs túl késő Kanadában? Nem mész aludni?”

„Ne butáskodj. Hogy tudnék aludni?” Hszjá Csjaocsjao síró emojikat küldött.

„Haha, igaz. Végül is a boldogságod most az én kezemben van.”

„Ne feledd, hogy hitelesnek kell lenned. Te csak egy turista vagy, aki szeretne bort vásárolni az apja születésnapjára vagy ilyesmi.” Hszjá Csjaocsjao attól félt, hogy túljátszom a szerepem.

„Tudom. Ne aggódj!”

Néhány megállónyi villamosozással megérkeztem az Andrássy úthoz, és megkerestem a boltot. Amikor megtaláltam, a kirakatüvegen keresztül belestem, rengeteg bor sorakozott a polcokon. Korán érkeztem, még nem volt nyitva. Az ajtóra nyomtatott ezüstfehér Nyitvatartás feliraton az állt, hogy hétfőtől péntekig 10 és 18 óra, szombaton 9 és 13 óra között van nyitva. Elővettem a zsebemből a mobiltelefonomat, 9:45 volt. Nem állhattam ott, túl nyilvánvaló lett volna, hogy Sherlock Holmes-t játszom… A másik oldalon megláttam egy Starbucks-ot. Átsétáltam és rendeltem egy nagy csésze forró csokoládét. A pincér, egy nagyon fiatal szőke srác, fekete overallban, bal fülében fülbevalóval, folyékony angolsággal kommunikált. Eszembe jutott, hogy én is dolgoztam részmunkaidőben kávézóban, amikor egyetemista voltam. A fizetés kevés volt, de tudtam, hogy az álmaim megvalósításához pénzre van szükségem. Elvettem a csészét, mosolyogva megköszöntem a fiúnak, és a padlótól a mennyezetig érő üvegablak mellé ültem, úgy, hogy lássam, mi történik a szemközti üzletnél.

„Ott vagy már?” Jött az üzenet Csjaocsjaotól.

„Korábban jöttem, még nem nyitotta ki a boltot.”

„Igen, magyar idő szerint 10 órakor nyit.”

„Te tényleg mindent tudsz!”

„Persze, elvégre a boldogságomról van szó.”

„Ha ennyire odavagy érte, miért nem mész hozzá?” Persze, csak ugrattam a barátnőmet.

„Férjhez menni hozzá? Ez még korai, csak egyszer találkoztam vele személyesen, és most csak online tartjuk egymással a kapcsolatot.”

„Édes szavak minden napra… Nem félsz attól, hogy csak áltat?”

„De… Éppen ezért van szükségem arra, hogy információt gyűjtsél róla!”

„Oké, oké, mindjárt tíz óra, hamarosan odamegyek.”

A Hszjá Csjaocsjaóval való csevegés után egyre idegesebb lettem, mivel úgy éreztem, hogy helytelen, amit cselekszem, de azt sem akartam, hogy bárki átverje a barátnőmet, még akkor sem, ha ő túlzottan beleélte magát valamibe, ami talán csak laza kis flört volt. Úgy terveztem, hogy nem rögtön nyitáskor támadok… Elkezdtem a híreket olvasni a mobilon. Mikor megint megnéztem az időt, 10:25 volt. Az üzlet ajtajához érve, tétováztam egy darabig. Vajon nem jön rá, hogy mit akarok?

– Siessenek, miután megvettük a bort, felmegyünk a Várba! – A hang felé fordítottam a fejem, és egy tucatnyi idős kínaiból álló turistacsoportot láttam. Egy fiatal, napszemüveges idegenvezető férfi biztatott néhány lassú, idősebb hölgyet. A fekete gatsby sapka és a szemüveg miatt olyan volt, mint egy szupersztár, aki fél a leleplezéstől.

Megörültem nekik. Nagyszerű lehetőség volt arra, hogy úgy tegyek, mintha a csoporthoz tartoznék, így Je Véjfeng nem fog különösebb figyelmet fordítani rám.

– Ye úr, jó reggelt! Hoztam önnek vevőket – Az idegenvezető mosolyogva üdvözölte Je Véjfenget.

– Helló, jó reggelt! Üdvözlöm, kérem, jöjjenek be – Úgy tűnt, hogy jól ismerik egymást.

– Kérem, meséljen nekünk a borairól – mondta az idegenvezető.

– Nos, kezdjük először is a magyar vörösborral – Je Véjfeng levett egy üveg Bikavért az egyik állványról, és szakszerűen elkezdett beszélni róla.

Igyekeztem minél visszafogottabban viselkedni. Je Véjfeng sokkal vonzóbbnak tűnt, mint a fotókon. Megértettem Hszjá Csjaocsjaot. Kiderült, hogy barátnőm ízlése sokkal jobb, mint gondoltam. Könnyed mosollyal a szám sarkában álltam a csoport mögött, és Je Véjfenget bámultam messziről, mintha egy műsort néznék. A bor ízéről tartott előadása és a nemzetközi díjak felsorolása mellett a hangjára és a mozdulataira figyeltem. Mint egy bölcs szerzetes, magyarázott, de nem engedtem, hogy hasson rám. Nem azért voltam ott.

Körülbelül 1,8 méter magas volt, szép, sportos testalkatú negyven körüli férfi. Az öltönye bordó volt, igen, a vörösborhoz hasonló. A haja nem volt túl rövid, de selymesen fényes, az arca keskeny, az arca simára borotvált, a bal kezén márkásnak tűnő óra, a jobb csuklóján egy Buddha fagyöngy karkötőt viselt. Igencsak magabiztos volt.

Amikor Hszjá Csjaocsjao megmutatta a kettejük csevegőfelvételét, azt gondoltam a férfiról, hogy egy hazudozó, de amikor ott állt előttem, elszégyelltem magam az előítéletem miatt.

Ebben a pillanatban két turista egymás után feltett néhány szakmai kérdést a vörösborral kapcsolatban. Je Véjfeng beszélt és beszélt, de a válaszával nem voltam túlságosan elégedett. A szavai valahogy ravasznak és megbízhatatlannak tűntek. Továbbra is bámultam rá, ám az elégedettség érzése egyre csökkent. Ötféle bort mutatott be, és a turisták válogatni kezdtek. A kínai szabályok szerint a magánszemélyek fejenként csak két üveg bort vihetnek be az országba. A turisták sokáig válogattak. Az idegenvezető kiment dohányozni. Je Véjfeng otthagyta a csoportot, és odament a kolléganőjéhez, egy feltűnően széparcú magyar lányhoz, akinek remekül állt a halvány rúzs, és a világoskék kosztümből igencsak kivillant a dekoltázsa. Je Véjfeng megállt mellette, súgott valamit, aztán az egyik keze a lány mögé, a feneke irányába mozdult. A lány kissé elhúzta a testét a mozdulatra, és zavart mosollyal nézett a vevők irányába. A köztük lévő távolság legfeljebb tízcentiméter volt, és a mosolyuk a zavar ellenére meghittnek tűnt. Dühös lettem. A telefont néma üzemmódba kapcsoltam, és titokban több fotót készítettem róluk a felderítő küldetés bizonyítékaként.

– Üdvözlöm, hölgyem, talált már megfelelő bort? – Je Véjfeng odajött hozzám.

– Ó, csak egy pillantást vetek rá, köszönöm – A telefont a zsebembe csúsztattam.

– Oké, szóljon, ha segíthetek – A szemeit provokatívan villantotta rám, és a mosolyától még ingerültebb lettem. Kiment, és nevetgélve beszélgetett az idegenvezetővel.

A turisták végre a pénztárhoz vonultak, és a szexi kolleganő kedves mosollyal számolt és csomagolt. Én csak álltam az ajtóban bosszúsan. Alig vártam, hogy leválhassak a csoportról.

„Remélem, még nem aludtál.” A boltból kilépve írtam Csjaocsjaonak. „Dehogy, vártam az üzidet. Ugye, milyen jóképű?”

Mutatóujjam a fotókat küldő gomb fölött várakozott, nem tudtam, hogyan jelenthetném az eredményt Hszjá Csjaocsjaonak, aki még mindig kórházban volt. Az utcán egy nagy fa mellett álltam, ahová a terebélyes törzs miatt Je Véjfeng boltjából nem lehetett oda látni. Néhány percig gondolkodtam, és végül úgy döntöttem, hogy őszintének kell lennem, végül is a barátom, és ő volt az, aki meg akart győződni ennek a férfinak a természetéről.

„Ezeket a képeket róla és a szépséges kolléganőről készítettem a boltban, azt hiszem, ennél többet nem kell mondanom.” Elküldtem a fotókat.

Két kezemben tartottam a telefont, a gyomrom görcsben volt. Nem tudtam, milyen reakciót váltok ki Hszjá Csjaocsjaoból. „Ó”, csak ezt az egy szót válaszolta.

Je Véjfeng üzletét elhagyva úgy éreztem, mintha igazságot szolgáltattam volna. Talán azért is, mert a felderítés eredményei bebizonyították, hogy a Je Véjfenggel kapcsolatos korábbi kételyeim igazak voltak. Azonban nem voltam boldog. Összezúztam a barátnőm színes buborékjait.

Ez volt az első és utolsó alkalom, amikor Je Véjfenggel találkoztam. Budapest nem olyan nagy város, mint Peking, de sokan, bár ugyanabban a városban élnek, sohasem találkoznak egymással. Később, úgy fél év múlva, egy videócsevegésben Hszjá Csjaocsjao nyugodtan említette, hogy új barátja van, egy kínai, aki szintén Vancouverben él. A hangja higgadt volt, ijesztően nyugodt, teljesen ellentétes a korábbi szenvedélyes hangtónusával. Talán azért, mert a felnőtt szerelem útját járta. Egy munkahelyi együttműködési projekt során ismerkedtek meg, és mint egyetemi öregdiákok, sok közös témájuk volt. A fiú két évvel idősebb nála, és nem szeret sokat beszélni, ami éles ellentétben állt Hszjá Csjaocsjao jellemével. Kiegészítették egymást.

Hszjá Csjaocsjao balesete miatt a következő tíz nap az én európai utazásommá vált.

Sétáltam az ismeretlen utcákon, felszálltam a villamosra, majd megláttam valamit és leszálltam. Sok fotót készítettem. Nem volt konkrét célom. A Gellért-hegyen a kőlépcsők mentén húsz percig másztam a zöldellő fák alatt, és elértem az elbontott Tienanmen-téri Szabadság-szobor magyar változatának kilátójához.

Egy csapat fiatalember ült egymás mellett a lépcsőn a szobor alatt, csupasz felsőtesttel, fedetlen hófehér bőrrel, ami különösen káprázatos volt a déli napsütésben, skót stílusú szoknyát viseltek. Nevetgéltek és beszélgettek. Ketten közülük elég jóképűek voltak. Az egyik kis kövér fickó megkérdezte tőlem angolul, hogy készítenék-e róluk képet. Beleegyeztem, és fogtam a fényképezőgépét, négy vagy öt fotót kattintottam különböző irányokból. Körém gyűltek, hogy megnézzék a fotókat, azonnal megéreztem az erős borszagot. Megköszönték, én pedig elhúztam onnan. Hallottam, hogy egyik srác azt mondta: „olyan gyönyörű vagy”. Visszafordítottam az arcom, és intettem.

Nem vallottam volna be magamnak, de egész idő alatt vártam valamire, valakire. Valakire, aki igazán megért engem, aki talán épp most lépett be az utolsó metróajtón, és alig várja, hogy odaérjen hozzám. Talán határozottan búcsút kell vennem a múlttól, és üdvözölnöm a jövőt.

A Young and Beautiful a telefonom zenei listájának első helyén állt.

„Akkor is szeretni fogsz, ha már nem leszek fiatal és szép?” Milyen romantikus és kedves kérdés. Megkérdeztem, és te megígérted!

Három napot terveztem Magyarországon, és június 3-a délután még kettő volt hátra a háromból. De egyedül mihez kezdjek… Egy kávézó sötétzöld kanapéján lustán iszogatom az előttem lévő cappuccinót. A kávézó közvetlenül a Nemzeti Galéria mellett van a Várban. A pincérnő mosolygó arcot festett a kávé tejfelületére, a kávé illata erős volt, és lenyűgözött. Igazából nem szeretem a kávét, de a kapucsínót megmagyarázhatatlanul szeretem. Ahogy Beckham-et is kedvelem, már a neve hallatán is izgatott és boldog leszek. Óvatosan letettem a kávéval teli csészét, és megnéztem a WeChat Moments menüpontját. Rengeteg hozzászólás érkezett a tegnapi posztomhoz.

Liu Rong, akiről azt gondoltam, hogy boszorkány-ivadék – ő volt az igazgatóm, egy nő, akit nem kedveltem, de sose mertem megsérteni – szintén írt megjegyzést a WeChat-posztomra. Mindig fekete öltönyt viselt, a haja zselézett volt, és mindig pontosan egy centiméterrel a válla fölött volt a vége. A feketelencsés, aranykeretes szemüvege pedig, mint egy tüzet okádó vadzsra, mögötte a megfoghatatlan szempár, amibe senki sem mert belenézni. Liu Rong azt javasolta, hogy próbáljam ki az újonnan nyílt kínai éttermet a városközpontban, a Baozit. Annak érdekében, hogy a jövőbeli karrieremet ne sodorjam bajba, válaszoltam neki: „Oké, köszönöm, nagyon kedves vagy.” Miután megírtam neki a választ, felkaptam a kávéscsészét, a számhoz emeltem, de újra letettem. Úgy éreztem, hogy undorító, amit tettem. Vajon olyan emberré kell válnom, akit nem kedvelek? Sajnos a méltóság és az ínyencségek utáni vágynak való behódolás közötti harcban mindig az utóbbi a győztes.

A Váci utcában, a Vörösmarty tér közelében megtaláltam a kínai éttermet az utca egyik sarkán. Szemet gyönyörködtető volt. Az aranyszegélyű „Fu” felirat, ami az ajtón állt, Kínában azt jelenti, hogy „jó”. Mellette volt egy piros fatábla, amire szintén aranyszínnel festették fel, hogy Baozi, ami a gőzgombóc kínai neve. A belső dekoráció azt az illúziót keltette az emberekben, hogy Kínában vannak. Az étterem fő színe a vörös volt, és sok színes kínai papírlámpást aggattak fel. A falak fehérek, több fekete elemmel, a nagyméretű tapétákon a Nagy Fal és a Tiltott Város vonzotta a tekintetet.

Én voltam az egyetlen kínai az étteremben. Kiválasztottam egy helyet az ajtóhoz közel, és leültem. Meglepett, hogy az étterem vezetője egy fiatal magyar nő volt, Jázmin. Odajött hozzám és üdvözölt. Nálam is magasabb volt, hosszú szőke haj, szív arcforma, egy kis anyajeggyel az orrán, és a tökéletes alakja elöl is, hátul is jobban domborodik… A nők soha nem érzik magukat elég jónak. Amikor a férfiak szép nőket látnak, áhítoznak rájuk, de amikor a nők szép nőket látnak, vagy összeomlanak vagy versenyre kelnek. A beszélgetésünk során megtudtam, hogy Jázmin is a kínai Renmin Egyetem MBA üzleti iskolájában tanult, ahol én. Jól beszélt kínaiul, kiejtése közel állt az anyanyelvi szinthez, és rajongott a kínai ételekért. A diploma megszerzése után egy évig egy budapesti nemzetközi kereskedelmi cégnél dolgozott, majd úgy döntött, hogy nyit egy kínai éttermet. Jázmin elmondta, hogy az étteremben a legkelendőbb a Xiaolongbao, a Kung Pao csirke, a párolt sertésborda, a pácolt hal és így tovább. Miután két napig nyugati ételeket ettem, alig vártam, hogy ehessek egy gőzgombócot, és egy tál párolt sertéshúst, hideg tofut mártással, egy tál rizst, és egy kanna zöld teát kértem mellé. Húsz perc várakozás után a pincér elém tette az ételt, a Xiaolongbao még forró volt, de azonnal összefutott a nyálam. Alig vártam, hogy megragadjam az evőpálcikákat. Egy baozit megfújtam, és a számba tömtem. Meglepődtem, hogy mennyire finom és autentikus íze van, bár Jázmintól tudtam, hogy a szakács kínai. Már nyolc óra is elmúlt, amikor elbúcsúztam Jázmintól, és elégedetten, teli hassal távoztam.

Senki sem tudja előre, mi fog történni a következő másodpercben. Ahogy azt sem tudjuk megtippelni, hogy a következő belégzés oxigéntartalma 30%-nál alacsonyabb, vagy 30%-nál magasabb, vagy pontosan 30 százalék.

Csak húsz fok volt azon a nyári estén, a hűvös idő vidámmá tett, az emberek egymás után jöttek ki a légkondicionált otthonaikból. Elindultam a Váci utcán a Vörösmarty tér felé. Felfigyeltem egy embercsoportra nem messze tőlem az utca sarkán. Egy srác körül álldogáltak, és énekhang szállt felém. A srácnak csak a fejét láttam, elmosódott körvonalakat. Sétálva, kíváncsian lépdeltem a csoport irányába.

Ha visszamehetnék az időben, a később bekövetkező események tudatában, vajon engedek akkor a kíváncsiságomnak, vagy úgy döntök, hogy továbbsétálok, anélkül, hogy megállnék?

Nem hiszem, hogy továbbsétálnék…

A srác vakítóan fehér pólót viselt, fekete FREEDOM felirattal, világoskék laza farmert, fehér vászoncipőt, sötétszürke zoknival. A nap már eltűnt a budai hegyek mögött, de a júniusi este fényeiben jól kivehető volt a megnyerő, harmonikus európai arc. Az orra egyenes, a szemöldöke vastag, de ívelt, a szeme élénk, a haja világosbarna, se nem rövid, se nem hosszú. A srác körülbelül 1,80 magas volt, s a póló jól mutatta modellszerű testalkatát. Gitárt pengetett, és egy olasz dalt énekelt átéléssel.

Úgy tűnt, elmerült a saját világában, a szemeit mámorosan lehunyta, majd lassan kinyitotta, és én beleszerettem az érzelmekkel teli szempárba. Láttam bennük némi szomorúságot és magányt, csak azt nem tudhattam, hogy ez a dalból vagy a szívéből fakad. Egy szép utcai művész. Nem volt szemkontaktusa a körülötte álló emberekkel. Megszállottja volt a lelkivilágának, erős kíváncsiságot ébresztve bennem. Szerettem volna megismerni őt.

Mozdulatlanul álltam nem messze tőle, elvarázsolva. Teljesen idegenek voltunk egymás számára, így fogalmam sem lehetett az életéröl, de mindig is szerettem megismerni érdekes emberek történetét.

Befejezte az olasz dalt, amiért harsány tapsot kapott. Odaléptem, és egy szép új 1000 forintos bankjegyet tettem a földön lévő gitártokjába. Udvariasan rám mosolygott és megköszönte. Ez volt az első alkalom, hogy egymásra néztünk, és az első alkalom, hogy ő is észrevett engem. Aztán újra énekelni kezdett, én pedig leültem egy padra nem messze tőle. Az emberek jöttek-mentek, volt, aki pénzt adott, volt, aki csak tapsolt.

Eltelt két perc, tíz perc, fél óra. Az előadását egy világhírű slágerrel fejezte be: Right Here Waiting. Egy pillanat alatt átjárt egyfajta rezonancia, amit ő gerjesztett. A testem és a lelkem reagált rá.

Nagy tapssal díjazták, ő mosolygott, és egymás után háromszor is köszönetet mondott angolul. A közönség lassan szétszéledt. Ő a hátizsákjából elővett egy flakon vizet, majd lassú mozdulatokkal összeszedte a pénzt, és a hátizsákjában lévő műanyag zacskóba tette. Én meg csak néztem a mozdulatait. Felnézett, meglátott, kedves mosolyt küldött felém, én pedig visszamosolyogtam rá.

Közben besötétedett, az utcai lámpák világítottak. Magamban elköszöntem a művésztől, és elindultam. A Ferenciek teréhez közel egy sarkon megláttam egy kávézót, díszes faajtókkal és ablakokkal, vonzott a szokatlan látvány, rejtélyesnek tűnt. Nem akartam még visszamenni a lakásba, besétáltam a kávézóba, de minden asztal foglalt volt. Kívül azonban volt egy hely, amit bambuszkerítés választott el az utcától. Romantikus kis sarok volt. Rendeltem egy cappuccinót. Amíg a kávéra vártam, a mobiltelefonom fotóalbumában megnéztem azokat a képeket, amelyeket azokban a napokban készítettem. Néhány kép nagyon érdekes volt, önkéntelenül felnevettem.

– Helló! Újra találkozunk – Az utcai művész állt előttem.

– Helló, örülök, hogy újra látom.

– Egyedül van? Nem bánja, ha ide ülök? – Mosolyogva kérdezte a velem szemben lévő székre mutatva.

– Üljön le, kérem.

– A nevem Guglielmo vagy William, ha úgy könnyebb. Nagyon örülök, hogy megismerhetem.

– Én is örülök a találkozásnak. Lin Ruoxi vagyok.

Nyújtottam a kezem, kezet fogtunk. A keze keskeny volt, a körmei ápoltak, és a kézfején lévő halványkék erek nagyon szexivé tették. Ahogy a kezünk egymáshoz ért, egyértelműen éreztem, hogy a szívemben történik valami. Mint egy nyugodt tó, amelyben egy vízcsobbanás apró hullámot vet, és a hullámokkal együtt terjed, lassan és teli gyönyörrel.

William – ez jobban tetszett – az asztal melletti kerítésre akasztotta a gitártokot, olyan óvatosan, mintha egy alvó csecsemőt tenne a kiságyba. Ezután barátságos arckifejezéssel leült velem szemben. Miután a pincértől rendelt egy hideg sört, beszélgetni kezdtünk. Megtudtam, hogy Olaszországból származik, és zenepedagógiából doktorált. Többféle hangszerhez ért, és zongorát tanít egy olaszországi iskolában. A nyári szabadságát utazással tölti, amihez jól jön a gitározással keresett pénz.

Közelebbről látva az arcát, még helyesebb volt. Az egy-kétnapos borosta még szexibbé tette. Olyan voltam, mint egy alattomos tolvaj, aki valamit ad, majd elvesz, önkéntelenül csábos pillantásokat vetettem rá, majd szendén elkaptam a tekintetemet. Annyira hatott rám, hogy még azt sem hallottam, amit később mondott. Persze, tudom, hogy jól nézek ki, én voltam az egyetemi reklámfilm főszereplője, de nem tudhattam, hogy titokban ő is megfigyel engem. De amikor valaki tetszik neked, tudat alatt mindig elvárod, hogy ő is kedveljen téged.

– Mire gondolsz? – William szemei kíváncsiságról árulkodtak.

– Ó, semmi különös. – Igyekeztem elkerülni a tekintetét, nehogy kiderüljön, mennyire elbűvölt.

– Nyáron nagyon jól esik a hideg sör – megitta a maradék sört.

– Igen – válaszoltam csendesen, az előttem lévő kávéra bámulva.

– Mik a terveid? – kérdezte hirtelen.

– Nem tudom…, nincs semmi – Óvatosan válaszoltam.

– Sétálhatnánk – elmosolyodott, és csillogó szemekkel nézett rám. A szemei, mint két kristálytiszta sötétkék szőlőszem, ami ellenállhatatlanná tette.

Nem utasítottam vissza. Visszafogottságom, amellyel hasonló esetben általában működtem, kikapcsolt. Abban a pillanatban az agyam tompa volt, nem tudtam racionálisan gondolkodni, különösen, amikor a szemébe néztem, amely mintha tele lett volna történetekkel. A félhomályba borult utcákon sétáltunk a Dunához. Az esti szél enyhén fújt, hűvös és kellemes volt. Csak homályosan láttam az arcát. De az érzés jó volt. Gátlástalanul hozzá tudtam tenni a képzeletemet. Talán az út menti járda volt túl keskeny, mert a karja többször hozzáért a karomhoz.

A Marriott Hotel mellett értünk ki a korzóra, amely tele volt sétáló, csevegő emberekkel. Ő megkérdezte, miért szeretek egyedül utazni. Nem mondtam el Hszjá Csjaocsjao ügyét, csak annyit, hogy el akartam felejteni néhány múltbéli eseményt, és rendezni akartam a gondolataimat. Elmosolyodott, és azt mondta, hogy sejtette. Megálltunk és egymásra mosolyogtunk. Nagyon közel éreztem magam Williamhez. A testéből áradó hőt, és a parfümillatát is. A Duna mentén sétáltunk, beszélgettünk, nevetgéltünk majdnem éjfélig. A hajamat rendetlenné fújta a szél, és egyre álmosabb lettem. Megbeszéltük, hogy másnap együtt ebédelünk.