Julia RedHood

AZ ÖRÖKSÉG

A kiválasztott

Jelen könyvet, illetve annak részeit a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában, vagy eszközzel – elektronikus, vagy más módon közölni!

Copyright © Julia RedHood, 2023

Copyright © Ceglédi Jánosné

Szerkesztette: Mészáros Szabolcs

All right reserved!

Minden jog fenntartva!

Elérhetőség:

www.juliaredhood.webnode.hu

agendakiado@gmail.com

https://www.agendakiado.com

ISBN EPUB: 978-963-634-043-8

Ágenda Kiadó

Debrecen

2023

„Nem irányíthatod (...) az életedet, nem jobban, mint a tenger árapályát.

Ha csapkodsz, hadonászol, zsörtölődsz és morogsz,

ha küzdesz az elkerülhetetlennel szemben, megfulladsz.

Ha viszont hagyod magad sodródni az árral, újjászülethetsz.”

Roberta Rich

Bevezető

Reese belépett a szobába. Elmosolyodott látva a lánya arcán az esti mese okozta izgatottságot. Leült az ágy szélére, és megsimogatta a kicsi haját.

– Kezded már, mama? – türelmetlenkedett a kislány.

– Ma egy nagyon különleges mese következik.

A támlához dőlt, kinyitotta a nála lévő könyvet.

– Nahát, mama! Ez kézzel van írva.

– Az én édesanyám és az ő édesanyja is ebből a könyvből olvasott fel esténként.

– A dédi?

– Igen.

Reese nevetett, és megcirógatta a lánya kerek arcát. Szerette az ötévesek lelkesedését és a hatalmas energiát, ami még este nyolckor is fáradhatatlanul áradt a kislányából.

– Készen állsz? Ha igen, elkezdem – mondta, és a könyvre tekintett, közben a kicsi odabújt hozzá. – Réges-régen, amikor még királyok és királynők uralkodtak a világ népei felett, létezett egy világ a felhők fölött. Tündérek lakták. Ez a világ hatalmas, fényes volt, az összes szeglete gyönyörű arany és ezüst. Élt ott egy szépséges tündérlány, aki megirigyelte az uralkodó hatalmát. Úgy gondolta, ő jobban vezetné a birodalmat. A tündérlány egyik éjjel betört a király hálószobájába, meg akarta ölni. Gyilkos döfésre emelte a tőrt, de ekkor a király felriadt. Bűnéért láncra verték a tündérlányt, és az uralkodó szörnyűséges átokkal sújtotta. Levitte az alvilágba, ahol egy mérgezett vizű folyó szelte át a Halál barlangját. A tündért a folyóba vetették, a szárnyai elfonnyadtak, a bőre szürkévé vált, az arcáról lesorvadt a hús. Egy gömbben jött a felszínre, amit a folyóvíz formált. Amikor kilépett a gömbből, többé már nem volt önmaga. Rémségesen ronda teremtménnyé vált. A tündér csak sírt és sírt. Nem találta a helyét ebben a borzalmas világban, és új, démoni testében.

– Itt fogsz élni, ez lesz a te országod, hiszen hatalomra vágysz – mondta neki az uralkodó.

Egy halandó embert választott királynak a tündérlány mellé, akit szintén démonná változtatott.

A lány nem volt méltó arra, hogy a tündérek közül foglalja el valaki mellette a trónt. Elkeseredettségében folyamatosan kínozta őt, azt akarta, hogy érezze a fájdalmát, végül elvette az életét. A királya ereje így az övé lett, ezáltal felvehette gyönyörű alakját. Rájött, hogy minél több király erejét birtokolja, annál erősebbé válik.

Reese bezárta a könyvet. A kislányának sosem volt elég egy mese, de most inkább bebújt a takaró alá. Adott egy puszit a gyerek homlokára, aztán felállt és elindult kifelé.

– Mama! – szólalt meg a kicsi.

– Mondd csak! – fordult vissza.

– Létezik az a világ, és a gonosszá vált tündér?

Megérzés

Tik-tak. Tik-tak...

Egész nap ezt hallgattam. Lassan teltek a percek, a mutató mintha meg sem mozdult volna az órán. Még mindig az a mesefigurás vacak volt fent a falon, mint kiskoromban, nem is illett a kék tapétához.

Figyeltem, közben feltűnt, hogy mennyire kopott rajta a festék, a barna kutya mögötti fehér rész rondán megsárgult. Reggel óta bőven volt időm tanulmányozni. Sőt, nem csak reggel óta. Az életem nagy részét ebben a régi berendezésekkel teli szobában töltöttem. Jól tudtam, hogy hol töri a hátam a rugó a matracban, ha az ágyon fekszem, ezért sosem húzódtam rendesen a falhoz.

Eluntam a falat, végignéztem a szobán, ki tudja hányadszor. A karnyújtásnyira lévő szekrényem fogantyúja hiányzott, az ágy lábánál lévő íróasztal még a nagybátyámé volt, Charles-é. Az asztal akkor is tele volt papírral, mert ha épp nem fekve gondolkodtam, legtöbbször rajzoltam. Kizárólag grafittal.

Tik-tak. Tik-tak...

A párnámon elterülve is kiláttam a szemben lévő ablakon. A nap lemenőben járt, csupa vörös volt odakint minden. Kiabálást hallottam a folyosóról:

– Te idióta kurva!

Ezért voltam olyan sokat a szobámban. A szűk helység otthonos volt, legalábbis én már jól megszoktam, ahogyan a gardróbom mögött burjánzó penész szagát is.

– Te büdös kurva! – jött megint a hang, és egy csattanás.

Felültem. Bár hallgathattam volna tovább az órát! Az ajtóra néztem, amit a régebben felragasztott poszterek ragasztófoltjai tarkítottak. Felálltam, odaléptem, és résnyire kinyitottam.

Egy villanásnyi ideig megpillantottam anyát, apám máris arrébb lökte, és kikerült a látóteremből. Izzadt a tenyerem a kilincsen, a lábam mozdulni akart, mégsem mentem ki. Sosem mentem ki. Mindig csak néztem, bár gyakrabban hallgattam bentről, izzadt tenyérrel és mozdulni akaró lábbal.

A folyosó homályos volt és üres. Apám bakancsának hangja távolodott. Végre kimerészkedtem, és a falhoz dőlve találtam anyát.

Vannak kellemetlen dolgok, amik megszokottá válnak, minél többször tapasztaljuk meg. Például azok a tevékenységek, amiket nem szeretünk, mégis csináljuk: unalmas munka, iskolába járás.

De ez az igazán rossz dolgokkal nincs így.

Sokszor láttam már, amint anya a falhoz dőlve szuszog és megpróbálja összeszedni magát, vagy a fürdőszobában teszi ugyanezt, mert ott nem zaklatom se én, se az öcsém. Képtelen voltam megszokni, ahogy abban a percben láttam: egy gyenge és vékony nő, aki sokat hordott, kinyúlt ruhában törölgeti könnyes arcát.

– Anya, jól vagy? – kérdeztem halkan, és megsimogattam a vállát.

– Persze – bólintott, épphogy rám mert nézni. A szeme alatt máris zöldült a bőr, és kissé be is dagadt. – Hamar rendben leszek.

Vannak dolgok, amiket sosem lehet megszokni. Tudtam, folyton elszorul majd a torkom, ha így látom őt. Nem fog számítani, hogy hány éves vagyok.

Anya elmosolyodott, és elindult a fürdőszoba felé.

Visszamentem a szobámba, bezártam az ajtót. Nekidőltem, a szőnyeget bámultam, nehezen kaptam levegőt. Beleragadt a pulóverem a ragasztófoltokba.

Később az ágyhoz vánszorogtam, lefeküdtem, és figyeltem tovább a tik-takozást. Bár tanulhattam volna, hogy ne bukjak meg év végén. Jobban esett csak gondolkodni. Aznap főleg, mert az átlagosnál is nehezebb mellkassal ébredtem. Általában már hatkor felriadtam, mert tele volt a fejem az előbb hallott veszekedésekkel. Zavart és frusztrált voltam, ezek az érzések rám nehezedtek, nem csak lelkileg, fizikailag is kifáradtam miattuk.

Azon a reggelen is korán fent voltam, de egy kicsit még zavartabb lettem. Mintha az agyam azt súgta volna, hogy történni fog valami. Talán ezt hívják megérzésnek. Nem örültem neki, mert ettől még kevésbé volt kedvem megszólalni, mások előtt mutatkozni, és tudtam, hogy komorabb arcot vágok, mint egyébként.

És más miatt sem tetszett. Mert egyszer azt hallottam, hogy csak a rossz dolgokat érezzük meg előre. Csöppet sem vágytam több rossz dologra.

Nemsokára lépéseket hallottam a folyosóról. Felültem, amikor anya bejött. Szépen kiöltözött, remekül állt neki a piros ruha és a fekete harisnya, de a sminkje túl vastag volt. El akarta fedni az ütés nyomait.

– Ezt az apádtól kapod – helyet foglalt mellettem, és átnyújtott egy becsomagolt tárgyat. – Boldog tizenhatodik születésnapot Caleb!

– Edgar hol van most? Ugye nem jön haza?

– Nem szeretem, ha így hívod az apádat – lehajtotta a fejét, és sóhajtva a füle mögé tűrt egy szőke tincset. – Ez olyan, mintha engem Rose-nak neveznél.

– Te más vagy nekem.

Anya erre nem válaszolt. Tisztában volt azzal, bármit is mondana, akkor sem sikerülne meggyőznie arról, hogy ne kezeljem idegenként apámat.

– Mindjárt megérkeznek a vendégek – hozta a tudomásomra, aztán felállt. – Gyere le te is!

Hamarosan beszélgetés szűrődött fel a földszintről halkan. Újévet ünnepeltünk és egyben a születésnapomat is. Kötelességem volt találkozni a rokonaimmal.

Ha minden igaz, nem is ezen a napon születtem. Anya váltig állítja, hogy éjfél után egy perccel jöttem a világra, és azért biztos ebben, mert a szülőszobán a mellette lévő falon volt egy óra. Mégis a harmincegyedike, éjfélt írták be a születésem időpontjának.

Felvettem egy inget és egy farmert, hogy elegánsabb legyek, majd kiléptem a homályos folyosóra. Fényképek sorakoztak a falon, kopott fakeretben. Mindegyikhez kellemetlen emlék társult, és ezek az emlékek folyton eszembe jutottak, ha odapillantottam. Az első osztályban készült csoportképen szándékosan oldalra álltam, mert nem akartam látszódni, ami nem sikerült, mert már akkor magasabb voltam a korombeli fiúknál. Nem éreztem azt, hogy a mellettem állóval bármi közös volna bennünk. Senkivel sem akartam szerepelni semmilyen fotón. Gyűlöltem visszanézni magam már akkor is.

Megálltam a középen lévő komódnál, és áthajoltam a korláton. Megpillantottam az unokatestvéreimet, Tessát és Claire-t. A hatéves ikrek egy szelet sütemény miatt veszekedtek rángatva egymás fodros ünneplőruháját. Elfintorodtam, és forgattam a szememet. Kicsit sem szerettem az ilyen családi rendezvényeket, ahol meg kellett játszanom a normális életet élő kamaszt. A furcsa megérzésem is rátett egy lapáttal rosszkedvemre, ami úgy nyomta a mellkasom, mint egy hatalmas kő.

Belépve a nappaliba próbáltam elővenni boldogabb arcomat, elmosolyodtam. Az ikrek elfutottak mellettem, és felugrottak a kanapéra, amin az öcsém, Dylan, is ült.

Ott volt még Christin, akivel kiskoromban sokat játszottam, a nagyszüleink vidéki házában. Edgar testvérének a lánya volt. A szülei meghaltak három éve, ráhajtottak a sínre autóval, és elsodorta őket egy tehervonat. A velem egyidős lányt azóta a nagyszüleink nevelték.

Éppen arra készültem, hogy köszönök neki, ő volt az egyetlen, akivel talán beszéltem volna, de Charles nagybátyám odajött hozzám:

– Isten éltessen, kölyök! – veregette meg a vállamat.

– Kösz – motyogtam az orrom alatt.

Tessa megrángatta Claire haját, megint összekaptak valamin. A civakodás arra ösztönözte Charles-t, hogy lépjen közbe, mielőtt a lányai megfojtanák egymást.

Kezdtem rájönni, hogy anya miért hívta meg ezt a pár embert. Edgar elhúzott otthonról, mint minden nap, miután már kipofozkodta magát itthon, kaptunk egy kis szabadságot határozatlan időre, mert sosem lehetett tudni, mikor állít haza. Anya a bátyjával beszélt. Szinte idilli látvány volt: két testvér a kandalló mellett és a nő nevet. Charles volt a legfontosabb a vendégek közül. Az egyetlen ember, aki képes lehetett megvédeni anyát, ha rosszra fordulnak a dolgok, még úgy is, hogy nem volt túl atletikus alkat, csak dús szakálla mutatott némi férfiasságot.

Azonban anya nevetése nagyon idegenül hangzott, nem emlékeztem mikor hallottam tőle ilyesmit. Csak fel akart lélegezni, hisz a fia most lett tizenhat, és itt a bátyja is, aki bármit megtenne érte.

Mindannyian úgy csináltunk, mintha minden rendben lenne. Örülni szerettünk volna aznap este, és nem rossz dolgokon rágódni.

Ha néha megkérdezték a suliban mit csináltam délután, vagy hosszú tanítási szüneteket követően órán az élményeinkről meséltünk, rendszerint hazudtam. Borzalmas lett volna, ha kiderül, hogy az életem csöppet sem móka és kacagás. Sokkal inkább egy csatatérnek tűnik, ahol már lebombázták a legtöbb búvóhelyet, és kiszolgáltatott civilként csak menekülni lehet.

Nemsokára összegyűltünk az étkezőasztalnál, felvágtuk a tortámat, aztán kaptam néhány ajándékot. Sálat, pulóvert és egyebeket, amik úgyis a gardrób legmélyén landolnak, sosem fogom egyiket sem előszedni.

Örülnöm kellett volna, hogy ez az este más, viszont egyetlen boldog perc, talán még egy teljes év sem lett volna képes kitörölni az agyamból Edgárt. Sejtettem mit csinál, és attól tartottam, hogy mégis megjelenik.

Vártuk, hogy eljöjjön az éjfél. A kanapén ültem és Christint figyeltem, aki a könyvespolcon lévő ezeréves regényeket nézegette. Nem mertem beszélni vele, mert már nem is emlékeztem arra a napra, amikor utoljára találkoztunk. Mi van, ha már nem kedvel? – gondoltam.

Megkérdezhettem volna, hogy van a mama, de eszembe jutott biztosan beteg, és emiatt nem látogatott meg minket.

Dylan leült mellém, egy szelet tortát evett. Úgy nézett ki, mint én azon az elsőben készült iskolai fotómon, le sem tagadhattuk volna egymást. Gyakran szivattam azzal, hogy ő egy szőkésbarna hajú, kék szemű, de kisebb termetű klónom, főleg akkor, ha bevágta a nagyképűt.

– Miért kell itt lennem az idióta bulidon? – lökte oda a kérdést.

Morogtam egyet. Utáltam, amikor ilyen hangon beszélt velem ez a hülye tizenkét éves.

– De azért a tortámat jó zabálni, mi?

– Fogd be! – dünnyögte tele szájjal, és letette a tányért.

– Amúgy meg hol akarsz lenni?

– Bárhol, csak ne itthon.

Egy éve a normális öcsém cinikus törpévé változott. Voltak percek, amikor a hátam közepére se kívántam, de azért jólesett megmosolyogni titokban, hogy mekkora a szája, ami még gyerekes kinézetéhez nem épp illett.

A bejárati ajtó csattanására mind felkaptuk a fejünket. Csend lett, az utolsó sutyorgás is elnémult, az ikrek sem mocorogtak, szinte egymás nyakában ülve a fotelban.

– Ez meg mi? – motyogta Edgar.

Alig állt a lábán, a boltív vastag fakeretéhez kellett dőlnie.

– Ünneplünk – ment oda hozzá anya.

Edgar azonnal megragadta a karját és megrángatta.

– Hagyd ezt abba! – szólt rá Charles. – Engedd el a húgomat!

Messziről is éreztem az alkoholszagot. Megint egész este ivott az utca végén lévő kocsmában a haverjaival.

– Takarodjatok innen! – kiabálta, és ellökte anyát, aki a földre esett.

Összerezzentem, és megint mozdulni akartam, de nem csináltam semmit. Ha mégis felálltam volna, biztosan tudtam, hogy elfutnék. Féltem, és emiatt gyáva voltam.

– Tűnj el innen, te mocsok! – parancsolt rá Charles.

– Ne ártsd bele magad! Ez nem a te dolgod! – lépett egyet felé Edgar.

Farkasszemet néztek egymással. Az járt a fejemben, hogy én is állhatnék Charles helyén. Csupa libabőr voltam, és a torkomban lüktetett a pulzusom. Továbbra is bénultan ültem a kanapén. Charles felsegítette anyát, aki ekkor azt mondta:

– Sajnálom, de most jobb volna, ha elmennétek.

Edgar megfordult, és a lépcső felé lódult. Feltámolygott az emeletre, erősen kapaszkodva a korlátba. Mindenki hallgatott anyára, és hazament. Charles-t nehezebb volt rávenni erre, anya jó darabig győzködte:

– Nem lesz semmi baj – mondta, a bejárati ajtóban állva.

Ezerszer hallottam ezt, aztán jöttek a kék foltok és a vastag smink.

– Ez egy barom, Rose. Költözzetek hozzánk! Itt lakunk nem messze. Szűkösen lennénk, de megoldjuk.

– Elvennénk a helyet az ikrektől.

– Ha a szüleink élnének, nem hagynák, hogy ezzel az idiótával legyél.

– De nem élnek, sajnos – sóhajtotta anya. – Menj! Megleszünk.

A lépcső alján ültem, és figyeltem. Persze, megleszünk. Ahogy eddig – vontam vállat gondolatban, aztán elindultam felfelé.

Charles jó ember volt, és tényleg bármit megtett volna anyáért, de azt be kellett látnunk, hogy a Nestburyben lévő lakásuk két családnak nem elég. A nagybátyám a könyvtárban dolgozott, és imádta a családját. Kijelenthetem, hogy tökéletes fickó volt. Eszembe jutott, ha néha találkoztunk, hogy szívesen sorsot cserélnék az egyik ikerlányával.

Berontottam a szobámba. Megpillantottam az Edgártól kapott ajándékot. Felkaptam az ágyról, a szőnyegre hajítottam, végül berúgtam a fotel alá.

A walesi faluk csendesek és szépek, a miénk is ilyen volt. Dombok között kacskaringózó utak, téglaházak, a távolban hegyek. Éjfélkor sem lett sokkal hangosabb, csak néhány tűzijáték röpült a levegőbe, bevilágítva az eget. Besütött a fény az ablakomon. Elég távoliak voltak a robbanások ahhoz, hogy halljam a szomszéd szobából jövő hangokat. Anya felsikoltott, majd kiabált:

– Ne, ne! Hagyj békén!

Ihatott volna többet is, hogy kidőljön – jutott eszembe. Anya megint sikoltott, majd egy csattanás. Nem tudtam pontosan, hogy mi szülte a hangot, de nem is érdekelt. Úgysem tehettem semmit, ilyenkor pedig legfőképp nem mertem még csak mozdulni sem. Tökéletesen hallottam az ágy matracában mozgó rugókat.

Anya egyszer még hangosan felnyögött, aztán hagyta magát. Elmúltak a robbanások, eltűntek a szekrényre világító fények.

A hasamra fordultam, és a fejemre nyomtam a párnát. Még mindig kínzott az a furcsa megérzés. Ahogy feküdtem és próbáltam aludni egyre erősebbé vált. Olyan volt, mintha egy nagy sötét felhő keletkezne bennem, és elállná a levegő útját. Reszketni kezdtem az alig fűtött szobában, az oldalamon fekve bámultam a bútorok halvány árnyékát. Volt már egyszer ilyen sötétség bennem. Nem pont ugyanilyen, de pont ennyire félelmetes.

Mielőtt Edgar komolyabban inni kezdett, sokat kirándultunk a közeli erdőben. Csak ő és én. Dylan túl kicsi volt ahhoz, hogy velünk jöjjön, ezért otthon maradt anyával.

Szerettem a fák zöld leveleinek suttogását a szélben, a növények fanyar illatát, leginkább eső után, és a talpunk alatt ropogó avar hangját. Távolról jött egy halk csobogás, arrafelé tartottunk.

Akkor második osztályos voltam, és rácsodálkoztam mindenre, még egy szál virágra is, ha nem láttam még azelőtt hozzá hasonlót. Bámészkodtam, közben csivitelést hallottam.

– Ez micsoda apa? – kérdeztem, és közben Edgar után siettem, aki pár lépéssel előttem járt.

– Rigó – mondta, majd megfogta a kezem. – Ne maradj le, mert még a végén elvisz a boszorkány.

– Milyen boszorkány? – vettem fel a tempót.

Kíváncsian vártam a választ.

– Aki elrabolja a gyerekeket, ha lemaradnak és eltévednek, a szüleik pedig halálra aggódják magukat miattuk.

– Ezt csak kitaláltad, igaz?

– Dehogyis! Ott van.

Edgar megtorpant, és az egyik lila virágokkal teli bokorra mutatott. Rezegtek és mocorogtak a levelei. Kissé gyanakvóan néztem, mert nehezen hittem el, hogy elférne abban egy boszorkány. Egy pillanat múlva kiugrott belőle egy barna nyúl. Nagyra nyílt a szemem, eltátottam a szám, aztán léptem egyet felé, mire az állat megrémült és elugrált.

– Gyere vissza! – kiabáltam utána, de már indultam is.

– Várj, Töpszli! – Edgar megfogta a vállam. – Hadd menjen! Megijedt tőlünk.

Összerántottam a szemöldökömet, és karba tettem a kezem. Edgar leguggolt elém, megsimogatta a karom.

– Pedig úgy megfogtam volna – panaszkodtam.

– Nem szabad megzavarni a vadon élő állatokat. Inkább szerencsések vagyunk, hogy megmutatta magát nekünk.

– És nem vagyok Töpszli.

– Nekem mindig az maradsz – mosolygott rám, aztán felállt, és megint megfogta a kezem. – Induljunk!

– De én még látni akarok szép nyulat, vagy őzet!

– Ahová megyünk, van olyan szép, mint egy őz.

Az erdőben minden hangra felkaptam a fejem, abban reménykedve, hogy megpillantok egy állatot. Nagy ritkán sikerült is.

Szinte ugrálva követtem Edgárt az úticélunkon gondolkodva: Vajon honnan jön az egyre hangosabb csobogás? Egy folyó van errefelé?

Lépteink alatt csörgött a barna avar, a fák levelein itt-ott átszűrődött ugyan a napfény, de a sűrű lombok alatt a félhomály uralkodott. Tudtam, hogy lehetne bármekkora a sötétség kicsit sem ijednék meg, mert Edgar kezét fogom.

– Nemsokára ott vagyunk – mondta.

Akkor még sima volt az arca, semmi jelét sem mutatta az öregedésnek. Ha ma belenézek a tükörbe, ugyanazt az arcot látom, ugyanaz a kerek, kék szem, hegyes orr, vékony ajkak, és szintén hegyes áll. Mindenem pont olyan, mint az övé volt.

Világosbarna hajában egyetlen ősz szál sem volt, nem görnyedt meg járás közben. Eldöntöttem, hogy ilyen akarok lenni: magas, erős, hogy majd mellettem is biztonságban érezzék magukat mások. Elkanyarodtunk néhány bokor mellett, itt már hangosabbá vált a csobogás.

Megérkeztünk egy magas, szürke sziklához, aminek a tetejét eltakarta a tölgyek dús lombja. Szinte a saját gondolataimat sem hallottam a több méteres magasságból lezúduló víztől. Egyszerre rázott ki a hideg és tátottam el a számat.

Edgar azonban csak megszorította a kezem, és sokáig nézte a vízesést. A tekintete megdermedt, ettől nekem is eltűnt a jókedvem. Mély levegőt vett, rám pillantott, de a mosolya most már csak erőltetett volt.

– Van mögötte egy barlang – mondta.

Éreztem, ahogy megremeg a karja, miközben a vízesés mellett sétáltunk a nagy nedves köveken. Előre engedett, és megérintette a derekam, ha megcsúsznék, el tudjon kapni.

A vízfátyol mögé érve a barlang bejáratához jutottunk. A csobogás fülsértővé erősödött, a bemélyedés hosszan nyúlt a sziklába, a végét nem lehetett látni. Itt megtorpantam, csupa libabőr lett a sárga pólóból kilátszó karom. A földet nézve ráztam a fejemet.

– Ne félj Caleb! – lépet egyet befelé Edgar. – Nagyon szép odabent.

Elhittem neki. Miért ne tettem volna? Bármit elhittem volna, amit csak mond, ahogy megint felém nyújtotta a kezét. Kicsi tenyerem nagy markába tettem, ez nyugalommal töltött el.

Ez gyakran így történt; ha rosszat álmodtam, vagy féltem a villámlástól. Elég volt, ha csak leültem mellé egy viharos éjszaka, és ő megsimogatta a hátam.

Hagytam, hogy vezessen, a nyirkos és egyre sötétebb barlangban. Ahogyan távolodtunk, a vízesés elhalkult.

Csak a csöpögés maradt. A szürke falhoz érintettem az ujjam hegyét, nedves lett. Nem tudtam, milyen szagnak kellene lennie egy barlangban. Itt egyszerre volt dohos és furcsa émelyítő, mint a romlott hús.

Minél beljebb haladtunk annál libabőrösebb lettem; fáztam és fogalmam sem volt arról, miért vagyunk itt. Edgar azt ígérte szép helyre hoz, ez viszont szerintem csöppet sem volt az.

Egy nagy csarnokba értünk, aminek a közepén csordogált egy kis patak. Magas mennyezetéről tüskeszerű nyúlványok lógtak, középen egy lyukon keresztül besütött a napfény.

Nem mertem megmozdulni, megbénított az ismeretlen félelem, sosem éreztem azelőtt olyan furcsa szagot és kellemetlen hideget. Megérintettem Edgar csuklóját:

– Menjünk vissza! Nem tetszik itt.

– Még maradunk.

Edgar semmit sem mutatott bent nekem, nem úgy, mint az erdőben, ahol megismertetett velem sok fát, bokrot és állathangot. Csak mereven állt és bámult előre, mélyeket lélegezve.

Azonnal vissza szerettem volna fordulni. Abban a tágas és félhomályos barlangban apró lettem, mint egy homokszem, a nagysága szinte összenyomott. Annyira, hogy lihegve kapkodtam levegő után, mégis attól tartottam megfulladok. Összefontam a karom a mellkasomon, éreztem a tenyeremmel, hogy a bőröm nedves lett a nyirkosságtól.

Edgar felém fordult, sápadtnak tűnt, bár nem láttam rendesen őt a homály miatt. Az arcomhoz ért, megsimította a szemem alatt a nagyujjával.

– Nincs mitől félned, megvédelek! – mondta, majd sóhajtott és a patak felé fordult.

A víz halk csörgedezését hallgattuk pár percig. Edgar feszült tekintettel nézett maga elé, egyre hangosabban lélegzett. Ökölbe szorította az ujjait.

– Tudom, hogy itt vagy. Nálam van, amit akarsz – szólalt meg, a hangja visszaverődött a falakról. – Engedj át oda! Nyisd meg a kaput! Már képes vagy rá, hisz egyszer megjelentél. Ismerek minden szót, ami hozzád vezet.

– Apa, ki van itt? – fogtam meg újra a csuklóját.

Edgar lehajtotta a fejét, hosszú percekig gondolkodott. Végül összeráncolta a homlokát, és szinte suttogta:

– Senki sincs ezen a helyen.

Nem mertem többet kérdezni, gyorsan ki akartam jutni innét. Fáztam, mintha egy jéghideg kéz simított volna végig a hátamon.

***

Újév első napjának reggelén tompán fájt a homlokom, mert késő volt már, amikor álomba merültem. Felültem, és ránéztem a régi órámra. A hármas számnál állt mindkét mutató. Nem volt tik-tak, ezért azt sem tudtam, meddig aludtam. Odakint már teljesen kivilágosodott.

Pizsamában lebotorkáltam a földszintre. Libabőrös lettem, mert nagyon hideg volt. A szememet dörzsölgetve néztem be a konyhába, ahol anya ilyenkor már általában reggelit készített, de akkor nem láttam. Bementem a nappaliba, nem égett a tűz a kandallóban. A szürke és fehér berendezést fürkészve csak még jobban fáztam. Az előtérbe siettem. A kabátok a fogason, a bakancsok is a helyükön voltak, a cipősszekrényben. Senki sem hagyta el a házat. Ekkor a megérzésem ismét belehasított a mellkasomba. Arra gondoltam talán még mindenki alszik, ezért felrohantam az emeletre. Ahogy közeledtem a szüleim hálószobájához a megérzés erősödött. A kilincsre fontam reszkető ujjaimat, halkan és lassan nyitottam be.

Középen egy franciaágy, tőle jobbra komód és gardróbszekrény állt. A fehér függöny éles kontrasztot alkotott a parkettán heverő, kopott, barna szőnyeggel. Egy átlagos szoba, egy átlagosnak tűnő házban, azzal a furcsasággal, hogy egy idős férfi ült az ágy szélén utcai ruhában. Az ágyon egy test volt. A férfi rám tekintett, és csak ennyit mondott:

– Sajnálom.

Nem tudtam megszólalni, hiába nyílt ki a szám. Csak néztem Edgar mozdulatlan testét, a gyűrött lepedő közepén feküdt. Két tenyér langyos érintését éreztem a vállamon.

– Gyere ki Caleb! – súgta anya, aki akkor jelent meg a hátam mögött.

Bólintottam, és megtettem, amit kért. Amikor leértem a földszintre, Dylan már a kanapén ült egy pokrócba burkolódzva. Gyorsan összefogtam három vékonyra vágott fadarabot, leguggoltam és a kandallóba pakoltam, meggyújtottam egy újságpapírt, a halom tetejére dobtam. Nem gondoltam másra, csak arra, hogy minél hamarabb meleg legyen. Felálltam, és figyeltem, ahogy a papír szétfoszlik, a kis lángnyelvek elkezdik égetni a fát is, de a kép lassan elhomályosult, mert megszédültem. Talán túl hirtelen egyenesedtem ki az előbb. Helyet foglaltam én is, és csak bámultam magam elé. Már nem érdekelt a meleg, csak vártam, hogy végre elmúljon a szédülés.

Megtudtam, hogy amint anya felébredt és feltűnt neki, hogy Edgar nem lélegzik azonnal telefonált. Ezután Dylan szobájába ment, az öcsém már nem aludt. Ott vártak ketten, amíg az orvos befejezi a vizsgálatot, amit megzavartam.

Később kiértek a mentők is. A pár utcányira lakó doki jóval megelőzte őket. Elvitték Edgar testét. Aznap nem ettünk, és alig szóltunk egymáshoz. Szükségünk volt egy kis időre, hogy megértsük hárman maradtunk.

Estefelé a szobám ablakában álltam. Jólesett nézni a naplementét a jéggel, hóval fedett utca felett. Egy nagy tisztás terült el az út túloldalán. Egybefüggő hóréteg fedte. Szinte szikrázott az alkony piros fényében.

Azon járt az eszem, hogy mit jelent a halál. A testünk elveszik, földbe kerül és felzabálják a bogarak. De mi lesz a lelkünkkel? Vagy nincs is semmiféle lélek? Vár ránk valami a túlvilágon? Mi van, ha az élet nem is számít, lényegtelen, mit értünk el és mit veszítettünk, mert az a fontos, ami odaát következik? Ott kezdődik az élet maga. Anya bejött és odalépett hozzám.

– Mi jár a fejedben? – kérdezte.

Nem válaszoltam, mert szégyelltem a sok butaságot, amin rágódtam.

– Tudni szeretném, hogy mit érzel – mondta, és megsimogatta a hátam.

– Rendben vagyok.

Üres voltam belül, pont, mint az a tisztás, amire még egy állat sem lépett, amióta leesett a hó. Pedig korábban néha kijött egy-egy őz vagy farkas.

Az ablak üvege visszatükrözte a tekintetem. Megnövesztettem a frufrumat, és legtöbbször a szememre lógott egyik oldalt, hogy eltakarja a homlokomat és a szemöldökömet átmetsző hosszú, mély heget. Elsöpörtem a hajat az útból, hogy jól megnézzem. A sebet a barlangban történt kirándulás után két évre kaptam Edgártól. Össze kellett volna varrni, de Edgar nem engedte, hogy kórházba vigyenek, mert attól félt rájönnének, ő okozta a sérülést. Anya gyengédebben simogatta a hátam, észrevéve, hogy a heget figyelem.