Karin Tanabe

EGY KÉM/NŐ
TITKOS ÉLETE

Kossuth Kiadó

Tartalom

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6. FEJEZET

7. FEJEZET

8. FEJEZET

9. FEJEZET

10. FEJEZET

11. FEJEZET

12. FEJEZET

13. FEJEZET

14. FEJEZET

15. FEJEZET

16. FEJEZET

17. FEJEZET

18. FEJEZET

19. FEJEZET

20. FEJEZET

21. FEJEZET

22. FEJEZET

23. FEJEZET

24. FEJEZET

25. FEJEZET

26. FEJEZET

27. FEJEZET

28. FEJEZET

29. FEJEZET

30. FEJEZET

31. FEJEZET

32. FEJEZET

33. FEJEZET

34. FEJEZET

35. FEJEZET

36. FEJEZET

37. FEJEZET

38. FEJEZET

39. FEJEZET

40. FEJEZET

41. FEJEZET

42. FEJEZET

43. FEJEZET

44. FEJEZET

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Impresszum

Egy ént keresnék, egy királynőt.

Alszik? Halott?

Hol lapulhatott az oroszlán-

Vörös test, az üvegszárny?

SYLVIA PLATH: Fullánkok (Stings)

Tandori Dezső fordítása

1. FEJEZET

Anyaság.

Egyedül ez a szó tört át a New York-i délután lármáján.

Szomszédasszonyom, Carrie monológjából csak ennyit hallottam, miközben egy Packard mentőautó robogott el mellettünk az Ötödik sugárúton sivító szirénával és éles vörös fénnyel villogó tetőlámpával. Túlméretezett kerekein úgy nézett ki, mint egy fehér ganajtúró bogár, amint utat tör magának a zsúfolt manhattani Upper East Side-on.

A széles, lüktető Ötödik sugárutat kétfelől teljes lombkoronába öltözött szilfák díszsorfala szegélyezte. Amikor a szirénák sivítása elhalkult, újból egymásra figyeltünk: két nő egy játszótéri fapadon, a Metropolitan Művészeti Múzeum egyiptomi szárnyának közelében.

A vörös hajú, őzsuta szemű, címlaplány alakú, alabástromarcú Carrie ráncokba gyűrte csinos pofiját. – Ezek a mentőautók szörnyen hangosak, nem? – jegyezte meg.

– De igen.

Carrie a lakónegyedek felé pillantott, mintha hirtelen házak tucatjai indulhatnának meg, hogy úgy gördüljenek végig az Ötödik sugárúton, mint a tankok kilenc évvel ezelőtt, a 45-ös győzelmi parádén. – Csak én érzem így, vagy tényleg hangosabbak lettek a háború után?

– Lehet – mondtam.

– Azt hiszem, így van, és ez már tényleg túl sok – felelte Carrie határozottan, kissé megemelve szív alakú állát. – A lárma megrémíti a gyerekeket. – Meghúzta a fülcimpájára csíptetett nagy gyémántot, mintha így akarná visszaállítani a dobhártyáját lágyabb hangokra. – Nem szabadna megengedniük, hogy a Lenox Hill felé robogó mentők ezen az útvonalon haladjanak, ilyen közel a parkhoz. De, gondolom, ha valaki az Ötödik sugárúton hal meg… − tette hozzá sóhajtva.

– A gazdagoknak is találkozniuk kell a teremtőjükkel – feleltem.

– Azt hiszem, így van – felelte Carrie bizonytalanul. Ez a napsugárból szőtt, felhőktől nem háborgatott nő az a fajta emelkedett lélek volt, aki mindig az életre, sohasem a halálra összpontosít. Úgy tűnt, lelkének egy része egészen biztos benne, hogy a férje képes lenne egy nagy összegű egyszerű banki átutalással megvásárolni a zord kaszást, hogy örök életet biztosítson az egész családnak – vagyis élhetnék tovább a pénzes New York-iak életét, mint eddig. Ha az örök életet egy farmer munkától agyongyötört feleségeként kellene élnie Észak- vagy Dél-Dakotában, esetleg az egyujjas kesztyű alakú Michigan államban, akkor biztos, hogy Carrie inkább ebben a Lenox Hill felé robogó mentőautóban lehelné ki a lelkét. Legalább a megfelelő postai irányítószámú körzetben halna meg.

– Mit mondtál, mielőtt a mentőautó jött? – kérdeztem. – A sziréna elnyomta a hangodat.

– Jaj… – felelte Carrie homlokát ráncolva, ahogy megpróbált visszaemlékezni. – Azt mondtam, hogy a gyerekeink most vannak a legjobb korban. Hát nem imádod ezt az időszakot? Nem imádod az anyaságot?

Carrie a lányára, Alice-re és az én fiamra, Gerritre nézett, akik éppen a fémcsúszdára próbáltak felmászni. Boldogan rikoltoztak, arcukon piszok, nyál és öröm keveréke. Mellettünk a padon az én egyéves Peter fiam fehér kasmírplédjébe burkolva, fejét az ölemben nyugtatva aludt, olyan szorosan betekerve, mint a múmiák a múzeum egyiptomi szárnyában, tőlünk néhány méternyire.

– Az anyaságot… − visszhangoztam azon gondolkodva, mennyire felerősítik a szirénák e szó hatását. – Dehogynem, hát persze – tettem hozzá gyorsan. – Persze, hogyne imádnám. Semmit sem szeretek jobban. – Amennyire tudtam, kinyújtóztam nehéz kabátomban. Az április egy csepp tavaszt sem hozott. – Mindnyájan szeretjük az anyaságot.

– Így van – jelentette ki Carrie szilárdan. – Ez a legszebb ajándék.

Récezöld ruhájában és hozzáillő kabátjában, gyermekbarát, kétujjnyi magas sarkú bézs cipőjében Carrie a nőiesség egy fajtáját képviselte. Egész valójából sivított az a vidámsággal teli fürgeség, ami belőlem hiányzott. Huszonhét évesen egy teljes évtizeddel fiatalabb volt nálam, és most hirtelen még fiatalabbnak tűnt.

– Emlékszem, hogy amikor terhes voltam Alice-szel – folytatta Carrie, gondosan megtapogatva lapos hasát −, Matthew-val elmentünk az Operába. Én élő strandlabdaként szívtam magamba a Toscát – mesélte széles mosollyal –, és a szünetben egy nő megveregette a hasamat a gyémántokkal borított kezével, nagyon nagy, sárga gyémántok voltak rajta, és azt mondta: „Hát nem csodálatos? Hogy kisbabája lesz? Gondoljon csak bele: amint megszületik, maga soha többé nem lesz egyedül.” – Carrie felvetette a fejét, és szép, vörös, samponreklámba illő haját a nyaka másik oldalára lendítette. – Életem hátralévő részében mindig lesz valaki mellettem, vagy legalábbis járkálni fog a Földön, akit én teremtettem. Soha többé nem leszek egyedül – ismételte meg. – Hát nem ez a legcsodálatosabb érzés?!

– Csodálatos – vágtam rá túlságosan nyomatékos fejbólintással.

– Az ember elszakadhat a férjétől vagy a barátaitól, a szülei meghalnak, de amíg ő él, a gyerekeivel mindig megmarad a kötelék. Lehet, hogy a kötél hosszabb lesz, de sohasem szakad el.

– Soha – ismételtem meg, és a pad faléceibe vájtam a körmeimet.

– Nem számítottam rá, hogy ilyen revelációban lesz részem az Operában – folytatta Carrie, megpaskolva Peter babát, aki még mindig mélyen aludt kettőnk között. – Őszintén szólva, kissé elbátortalanított, hogy a terhességem nyolcadik hónapjában elcipelnek egy előadásra, de Maximillian Millsék hívtak meg bennünket, és erre nem mondhattunk nemet, igaz?

– Semmiképp – feleltem. Engem a férjem akkor is rákényszerített volna, hogy elfogadjam Maximillian Millsék meghívását, ha éppen szülés közben vagyok. A baba úgy jött volna a világra, hogy közben mindenki üvölt a vicceik hallatán, és bólint, hogy „igen, kérek még szendvicset”. Millsék meghívását soha senki nem utasította vissza.

– De annak a nőnek a szavaitól olyan… fura érzés fogott el. Nem tudom pontosan megmondani. – Carrie felnézett a szürke égre, mintha Istentől várná a megfelelő jelzőt. – Olyan békés. Békésebb, mint amit egész terhességem alatt éreztem. Gyönyörű, megnyugtató dolog volt arra gondolni, hogy soha többé nem leszek egyedül.

Carrie fürkészőn rám nézett, hogy meggyőződjön róla, továbbra is figyelek rá. – Ez azóta is mindennap eszembe jut, pedig Alice már kétéves – mondta, miközben gyémánt teniszkarkötőjét csörgetve odaintegetett a lányának. Alice lenszőke haja a szemébe hullott, de úgy tűnt, észre sem veszi, olyan szorgosan játszott a sárban, amely úgy tapadt rá, mintha a kislány légypapírból volna.

– Én sohasem gondoltam így az anyaságra. – Meglazítottam a szürke selyemsálat a nyakamon. Ez volt az egyik utolsó ajándék, amit az anyámtól kaptam. Miután férjhez mentem, azt mondta, most már elég pénzem van ahhoz, hogy magamnak vegyek sálat.

– Az a nő egyfajta Gábriel arkangyalként érkezett. Ez volt a terhességem legjobb pillanata.

– Remek – motyogtam újra. A saját terhességeim csak a fogantatáskor küldettek az égből. A továbbiakat a hányás, a könnyek és a Glaser’s sütödében vásárolt desszertek mértéktelen fogyasztása határozta meg.

Továbbra is a sálamat huzigáltam, hirtelen ráébredve, hogy úgy érzem magam, mint Nathan Hale{1} az akasztófa alatt, amikor a hóhér szorosabbra húzza a nyakán a kötelet. – Ez az egész akkora áldás, nem igaz? – mondtam élénken, nagyobbik fiamra nézve, aki éppen arcon döfte magát egy bottal. Miközben figyeltem, ő megállt, felhúzta a kabátja ujját, előrenyújtotta a botot, aztán Alice-hez fordult. Egyetlen pontos mozdulattal egyenesen a szemébe bökött. A kislány felsikított és hátraesett, kis lábai egyenesen a levegőbe meredtek: úgy nézett ki, mint egy feldöntött borjú. – Ajándék – tettem hozzá, mielőtt mindketten felugrottunk.

Carrie-t megelőzve lendültem előre, mivel az én gyerekem volt a vétkes, de eszembe jutott, hogy egy alvó csecsemőt hagytam a padon, ezért visszamentem, hogy felvegyem, mielőtt összeszidom Gerritet. A mozdulataim szaggatottak voltak, és Peter hirtelen felébredt. Meglepetten pislogott néhányat, aztán bömbölni kezdett. A két totyogót Carrie-re hagytam, aki gyengéden elvette a botot Gerrittől, miközben igyekezett megakadályozni, hogy a lánya megtorlásképpen beleharapjon a fiam arcába. Én Petert próbáltam megnyugtatni, olyan szorosan fogtam, amennyire csak tudtam, a másik kezemmel pedig leoldottam a sálamat. Jobb helyen lesz a retikülömben, mint a nyakamon.

Felemeltem a babát, aztán odamentem, hogy ráüvöltsek a másik fiamra, ahogy az etikett megköveteli, amikor egy kétéves megpróbál megnyomorítani egy másikat. Lehajoltam, hogy közelebb kerüljek hozzá.

– Gerrit! Nincs verekedés! Nincs döfködés! Nincs bot! – ordítottam. – Nincs erőszakoskodás! – Mit tudnék még hozzátenni, hogy Carrie megfelelő anyatípusnak tartson? – Nincs rosszalkodás! Nincs vadulás! Meg se moccanj!

Gerrit fölnézett rám − arca rózsaszín volt a hidegtől és a játszótársa megölésére irányuló próbálkozás izgalmától −, és így szólt: − Nem. – Mielőtt rávethettem volna magam, felkapott egy másik botot és keményen megdöfte vele a lábszáram, kiszakítva a harisnyámat.

Még szorosabban fogtam Petert, és örültem, hogy én magam nem jutottam a feldöntött borjú sorsára.

– Jaj, Rina, a harisnyád! – kiáltotta Carrie Alice kezét szorongatva. Egy legyintéssel elintéztem, és Alice-re bámultam. A gyerek tökéletes látással került ki az összetűzésből, de ahogy kék szemét néztem, észrevettem, hogy az égbolt mögötte több árnyalattal sötétebb lett – betonszürkévé változott.

Mielőtt pánikba eshettem volna, a baba megtette helyettem. Hatalmas vízcsepp hullott pufók orcájára, és ez meglepte. Bömbölni kezdett, és tekergőzve próbált kiszabadulni összegöngyölt takaróiból, mint egy megtámadott állat. Miközben szorosan tartottam őt, éles kis becsapódásokat hallottam. Jégeső csapkodta a lábamat. Mellemhez szorítottam a babát és megragadtam Gerrit kezét. – Carrie! – visítottam, pedig csak fél méterre volt tőlem.

– Mit csináljunk? – kérdezte Carrie, rólam a szatyrainkra nézve, amelyek nyitva hevertek a padon, az étel és a játékok szanaszét szórva. – Menjünk be a múzeumba?

– Az én kis szörnyeimmel? A végén még börtönbe kerülünk. Próbáljunk meg taxit fogni.

Bedobáltuk a holminkat a szatyrokba és retikülökbe, miközben a két totyogós vidáman fecsegett, a csecsemő pedig sírt. Ahogy kisiettünk az Ötödik sugárútra, Peter egyik takarója a földre esett. Carrie visszafordult, hogy felvegye, mivel én alig tudtam fogni a gyerekeimet. Ráüvöltöttem, hogy hagyja ott.

– Már nem kapunk taxit! – ordítottam.

A Nyolcvannegyedik utca sarkán a magasba lendítettük a karunkat, de körülöttünk több tucat ember tette ugyanezt.

– Vigyázz, kölyök! – vakkantotta egy férfi, miközben a járdaszegély felé nyomult. Lenéztem. Gerrit a férfi cipőjének kérgére lépett − talán véletlenül, de minden valószínűség szerint nem.

– Szörnyen sajnálom – mentegetőztem, miközben a retikülöm lecsúszott a karomon. Tartalmának egy része kiszóródott, egy üveg összetört. A férfi átlépett a szilánkokon és odafütyült egy taxinak. Miközben lerugdostam az üvegszilánkokat a lábfejemről, ő trágárságokat motyogott, aztán kirohant az útra és bevágta magát a taxiba, kis híján feldöntve egy idősebb nőt.

– Átmegyek a túloldalra! – ordította Carrie, miközben Alice kezét vasmarokkal szorítva keresztben nekilendült az Ötödik sugárútnak. – Bármelyikünk fog hamarabb taxit, a másik átrohan az úton és beszáll.

Tíz percig próbálkoztunk – sikertelenül. Én majdnem leejtettem a babát, ezért abban az igyekezetemben, hogy távol tartsam a kövezettől, vízszintesbe fordítottam és úgy vettem a hónom alá, mint egy rúd szalámit. Egy élő, lélegző, dühös szalámit. Az út túloldalán Carrie végül ugyanolyan kétségbeesettnek tűnt, mint én magam.

– A metróba! – üvöltötte.

A Lexington sugárútig siettünk, aztán majdnem legurultunk a Nyolcvanhatodik utcai metróállomás lépcsőjén. Alig tudtunk átnyomulni a forgókereszten, miközben a tömeg a beérkező szerelvény felé özönlött. Közvetlenül azelőtt, hogy a kocsi szárnyas ajtói szétnyíltak, Gerrit kiszabadította magát. Kinyújtottam a lábam, hogy ne tudjon elrohanni, Carrie pedig egy gyors mozdulattal berántotta a gyereket a kocsiba. Amikor már mindhárom gyerek sírt, az élelem belecsöpögött drága szatyrainkba, a harisnyám cafatokban lógott, a rúzsunk elkenődött és a frizuránk romokban volt, a metró ajtaja becsukódott mögöttünk.

– Imádom az anyaságot – suttogtam, miközben a szerelvény nyögve elindult.

2. FEJEZET

Gyermekkoromban és húszas éveimben mindig metrón utaztam, még a tikkasztó nyári hőségben is ezt szerettem. A metrórendszerek alkotják az emberiség mikrokozmoszát, amelynek New York-i darabja a legérdekesebb a világon, ebben biztos voltam. Ám amióta gyermekeim voltak, már szinte sohasem bújtam le a föld alá. – Azt hagyd a patkányokra – mondta viccelődve Tom, amikor – néhány nappal azután, hogy Gerritet hazahoztuk a kórházból − átcsoportosítottam erszényemben a bronz metrózsetonokat. Elvette őket tőlem és berakta az orvosi táskájába azzal a szándékkal, hogy majd odaadja a részegeknek, akik Lenox Hillben bejönnek hozzá a kórházba.

Körülnéztem a metrókocsiban, miközben a mellkasomhoz szorítottam Petert, hogy a sírását tompítsam. Carrie Alice-t és Gerritet csitítgatta, nem sok sikerrel. Megragadtam Gerrit kabátjának gallérját és magam mellé húztam a gyereket. Az elítélő pillantásokat úgy próbáltam figyelmen kívül hagyni, hogy a körülöttem folyó beszélgetésekre koncentráltam, nem pedig vigasztalhatatlan fiaimra. A metrókocsiban az időjárásról szóló dagályos szónoklatok domináltak.

– Azok a jégkockák kis híján kiverték a szememet!

– Az újságok miért nem figyelmeztettek rá előre?

– Ez már biztosan az apokalipszis előjele.

– Azt hittem, géppuskatűzben vagyok. Mintha újra Normandiában lettem volna.

– Ez Manhattan, drágám. Itt biztonságban vagy.

Odafordultam, hogy megnézzem a nőt, aki a megrendült egykori katonát igyekezett megnyugtatni, de az emberek kezdték elözönleni az ajtókat, készen arra, hogy a Hetvenhetedik utcánál kiszálljanak.

Rám mindig megnyugtatóan hatott a tömeg. Mostanában hiányzott, hogy része legyek a sokaságnak. Hiányzott a patkánylét. Amikor én is patkányként éltem − még ha hasonló ingázók vettek is körül −, egyedül voltam. Hónom alatt csak az a szalámi volt, amit a Carnegie Deliből vittem haza, hogy a lakótársaimmal együtt felfaljuk, és a kezem csak egy férfi kezét fogta, akitől egy – vagy több − nagyon finom jóéjtpuszira számíthattam. Egy férfiét, aki nem volt a férjem, és soha nem is lett az, mert nem volt se jövője, se józan esze. Metrózáshoz a legjobb fajta férfi. Aki szenvedélyesen megcsókol, amikor már csak ketten vagyunk a metrókocsiban. Talán mi voltunk a patkányok, akikről a férjem beszélt.

– Rina! Itt kell leszállnunk! – kiáltotta Carrie.

A Hatvannyolcadik utcánál sikerült a felszínre jutnunk a gyerekeinkkel, elvonszolni őket a Hunter College mellett, aztán végig a Park sugárúton. Peter egyfolytában sírt, amióta a múzeumot elhagytuk, de a Park sugárúton a csecsemősírás már állati üvöltésbe csapott át. Magamhoz öleltem, ringattam, pusziltam, három nyelven énekeltem neki. Semmi nem segített. Józanságom már igencsak fogytán volt, amikor elsétáltunk a Pakisztáni Konzulátus előtt, és ekkor Carrie hirtelen megállt előttem.

– Rina! Elállt a jégeső – mondta, de meg sem fordult, hogy rám nézzen. – Végre! – Két karját az ég felé nyújtotta és szélesen elmosolyodott.

Carrie fellelkesült, Alice lehiggadt, az én testem viszont még mindig adrenalintól lüktetett, a fiaim pedig továbbra is visítoztak – így mentünk az Ötödik sugárút 820-ig.

Sam, a portásunk, aki a Dominikai Köztársaságból települt át, odasietett hozzánk és elvette a szatyrainkat, ügyet sem vetve az enyémből szivárgó moslékra. Gerrit felé nyújtotta a kezét, aki úgy fogta meg, hogy eszébe sem jutott beleharapni. Sam odacsúsztatott Gerritnek és Alice-nek egy-egy sárga celofánba csomagolt cukorkát, és csapatukat mészkő lakóépületünk bejáratának bézs színű napellenzője felé vezette. Ha valaki részegen és rendetlenül bukott ki egy taxiból, Sam akkor is imádattal vette körül. A 820-as ház minden lakójával úgy bánt, mintha az illető éppen egy fényesre suvickolt Bentley-ből szállt volna ki.

– Minden rendben, Mrs. Edgeworth, Mrs. Kirkland? – kérdezte Sam. – Mit szólnak ehhez a jégesőhöz? Azt hittem, ránk szakad az ég!

– Ó, velünk minden rendben – felelte Carrie élénken. Ő és Alice csupa mosoly volt, amint meglátták azt a luxusépületet, amit az otthonuknak neveztek. Alice, bár még csak kétéves volt, láthatóan máris érzékelte a pénz varázserejét.

– Voltam már jobban – mormoltam én, és megköszöntem Samnek, hogy kézbe vette Gerritet.

Sam átsétált velünk az előcsarnokon, majd gyorsan betessékelt bennünket a liftbe, ahol elcsevegett Ronalddal, a liftkezelővel. Samhez hasonlóan Ronald is szorosan hátrasimította fekete haját, amelynek tetején gesztenyebarna sapka ült. Amikor a lift csilingelve megállt, Sam kilépett, hogy mindenkit elkísérjen a lakásáig – elsőnek Carrie-t, aki a negyedik szinten lakott. A 820-ban csupán tizenkét lakás volt, közülük tíz az egész emeletet elfoglalta.

– Holnap menjünk csak ide, a túloldalra, az állatkertbe – mondta mosolyogva Carrie, amikor kiszállt.

– Lehet, hogy soha többé nem megyek a Central Parkba – feleltem szárazon.

Carrie nevetett, láthatóan biztos volt benne, hogy csak hülyéskedem. Hátravetette vörös haját, megpaskolta a baba fejét, majd adott nekem egy puszit, mielőtt a tolóajtó bezáródott. Ronald megnyomta a gombot, és mi felröppentünk hetedik emeleti privát világunkba.

– Sam, nem tudom eléggé megköszönni – mondtam, amikor a szatyromat a konyhapultra tette és segített levenni Gerrit kabátját, miközben én tovább ringattam a nyüszítő babát. – Engem nem olyan fából faragtak, mint Carrie-t – ismertem be. – Én már-már feladtam.

– Nem – mondta Sam mosolyogva. – Ezt nem hiszem el. Nem olyan, mint Mrs. Kirkland, de nem is az a típus, aki bedobja a törülközőt. És boldogan segítek. Bármikor. – Odacsúsztatott Gerritnek még egy cukorkát. Tiltakoznom kellett volna (agyamba villant egy kép Gerritről, egyetlen mozgó, sárga foggal és szürke fogínnyel teli szájjal), de túl fáradt voltam. És túlságosan szerettem Samet ahhoz, hogy valaha is zavarba hozzam.

Ehelyett odamentem a kézitáskámhoz, megkerestem a tárcámat és átadtam Samnek néhány dollárt, ami ellen ő tiltakozott, de én nem tágítottam. Végül begyömöszölte a bankókat szürke gyapjúnadrágja zsebébe.

– Látja? Sohasem adja fel – mondta Sam mosolyogva és a lift felé araszolva.

– Viszonozni valakinek a kedvességét sokkal könnyebb, mint ott állni a jégesőben egy kisbabával – feleltem.

Sam megnyomta a gombot, aztán visszafordult, hogy még egyszer rám nézzen. Sötét bőre mintha izzott volna a késő délutáni napfényben, amely végül legyőzte a felhőket. – Ebben a városban ez szinte hihetetlen.

Biccentettem, miközben Sam belépett a liftbe.

{1} Nathan Hale amerikai hazafi, katona és önkéntes hírszerző volt az amerikai függetlenségi háború idején. A britek elfogták és kivégezték.