Trom Kata

Miért ott van a szék?

részlet

Borítóterv: Neszmélyi Réka
Fotók: Szász Marcell
Szerkesztette: Zombori Andrea
Korrektor: Lőrinczi Ágnes
Felelős kiadó: Raskó Gabriella és Tímár Rita

ZAZIE BOOKS KFT.
www.zazie.co.hu
www.facebook.com/zazievilaga
info@zazie.co.hu

ISBN 978 615 5684 06 7

Minden jog fenntartva
© Trom Kata, 2020
© Zazie Books Kft., 2020

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Kiadói előszó

„Egy lakás értelme nem a bútorok, hanem az érzés, amely eltölti ott az embereket.” Márai Sándornak tulajdonítják ezt az idézetet, ugyanakkor mióta ismerjük Trom Katát, számunkra ez a mondat olyan, mintha az ő filozófiájának esszenciáját fogalmazná meg. Amikor három évvel ezelőtt megjelentettük TÉR-LÉLEK-TAN című könyvét, még tudni nem tudtuk, csak sejtettük, hogy mekkora siker lesz. Sejtettük, mert Kata gondolatainak elolvasása után mi magunk is másképp néztünk otthonunkra, mélyebb tudatossággal tekintettük át nagyon szerethető, vagy épp megújításra, felfrissülésre váró sarkait, tereit. Aztán Kata bejelentette, hogy megírta a könyv folytatását, mi pedig kíváncsian vártuk, hogy mivel tudja még az előzőt kiegészíteni. Amikor elmesélte, hogy ezúttal nagy hangsúlyt kap a lakótereinkben való mozgás képessége, a fizikai és a lelki mozgásterünk egymásra hatása és a közöttük lévő titkos kapcsolat, még nem tudhatta senki, hogy ezek a kérdések mennyire központi témává válnak 2020-ban emberek milliárdjai számára szerte a világon. Olyan, mintha Kata tudat alatt megsejtett volna valamit az elkövetkező időszak nehézségeiből, és sokunknál korábban rezonált volna rá. A járvány a könyvkiadókat is nehéz helyzetbe hozta, az elmúlt hónapokban számtalan kiadásra váró könyv nyomdába küldését halasztották el. Kata könyvének viszont úgy gondoljuk, hogy épp most kell megszületnie és az olvasók kezébe kerülnie, most, amikor mindannyian a saját bőrünkön tapasztalhattuk meg, mit jelent otthon lenni, nagyon, nagyon sokat otthon lenni, és ebben a bezártságban megpróbálni mégis újra harmóniát és menedéket teremteni egy furcsa, szokatlan világban. Sok szeretettel kívánjuk, hogy Kata könyve segítse az olvasókat ezen a kihívásokkal teli utazáson, és reméljük, hogy ez a kaland sokuk számára nagy felismeréseket és építő megújulást hoz majd!

Raskó Gabi és Tímár Rita

„Egy közelmúltbeli felmérés döbbenetes következtetése szerint az átlagos magyar ember alig több mint félórát tölt naponta szabad ég alatt. Ezek szerint huszonhárom és felet belső térben töltünk. Optimális esetben ebből nyolcat álomban. De így is, majd tizenöt órát éber tudattal falak között, födém alatt, különféle helyiségek közt bolyongva. Bármilyen konzervatívan mérjük, egy átlagos élet hetven évéből harmincat bizonyosan zárt terekben töltünk evéssel, tanulással, pihenéssel, szeretkezéssel, mosakodással, veszekedéssel, kibéküléssel, születve, meghalva, betegen és sorsfordító jó hírnek örülve. Mindezek közben pedig többnyire nem gondolunk semmit arról, hogy a zárt terek, a ház, az otthon, a falak, a helyiségeink viszonyai, egymásutánja, kapcsolódásaik, milyen lelki hatást gyakorolnak ránk. Milyen mértékben és miféle mechanizmusokon keresztül befolyásolják a közérzetünket, hangulati változásainkat, mennyiben okolhatók derűs vagy baljóslatú világlátásunkért. Trom Kata figyelő tekintete erre a mindannyiunk által elfelejtett, kulcsfontosságú jelenségegyüttesre irányul. Ő azt látja, amihez mi többiek, vakok vagyunk. Vállaltan, sőt hangsúlyosan személyes felismeréseinek tapasztalatait osztályozza, elemzi, helyezi rendszerbe helyettünk és nekünk.”

Bojár Iván András / művészettörténész, építészkritikus

„Trom Kata nem a szokványos módon kalauzol minket a lakberendezés berkeiben, egy elvarázsolt világba repíti az olvasót, ahol minden lakás, bútor és tárgy életre kel.

A könyv rámutat otthonunk mélyebb értelmezési rétegeire, hogy milyen szálakkal és hogyan kapcsolódunk hozzá, mi ezeknek az összefüggéseknek a jelentése.

Számtalan aha-élményben lehet részünk, sok kérdésre, problémára, élethelyzetre választ kapunk, de ha csak önmagában a lakberendezést nézzük, akkor is megértjük, hogy például miért nem tartózkodunk szívesen egy adott szobában.

A kevésbé spirituális beállítottságúaknak is bátran ajánlom a könyvet, mert örök érvényű igazságokat és összefüggéseket ír le, amelyek függetlenek mindenféle vallástól és filozófiától.”

Krivarics Ditta / az Otthonkommandó bloggere

„Úgy rendeződött az életem, hogy ötven év minden hordalékával – könyvek, iratok, tárgyak, bútorok, emlékek – egy nagy lakásban egyedül maradtam. És most először kényszerültem végiggondolni, hogy szükségem van-e a márványlapos kis éjjeliszekrényre, a valahai pompás, levendulából, mentából kötött elszáradt koszorúra, a fiatalságunkat őrző ősrégi galériára, a fölhalmozott könyvekre, szekrények mélyén bujkáló, soha föl nem vett ruhákra...

Trom Kata könyve jókor talált meg. Mint egy sorvezető... Választ adott a kérdéseimre, megerősítette a kétségeimet, és szabadságot adott olyan döntések meghozatalára, amelyekre azelőtt nem lettem volna képes.

Nem csak az átrendezés és elengedés művészetét tanulom azóta, de a magam építését is. S közben terek nyílnak körülöttem, a lepedőkből készült függönyön finom árnyékot vetnek nagymama rá varrt régi csipkéi. S hogy szabadabban veszem a levegőt, ez nem csak képzelgés.”

Schäffer Erzsébet / Pulitzer-díjas író, újságíró

01 Szellemi barangolás a tér körül

Mielőtt nekilát a könyvnek az olvasó, arra kérem, hogy nézzen körül ott, ahol most van. Milyen helyet választott ahhoz, hogy belső kalandra induljon, és a bennünket körülvevő élettereinkről szóló gondolatokban elmélyedjen? Saját otthonában van, a nappali, a hálószoba vagy esetleg a konyha egy kényelmes pontján, ahol rendszeresen olvasni szokott? Talán egy hosszabb busz- vagy vonatútra vitte magával a könyvet, hogy miközben testileg helyszínt változtat, szellemileg is útra keljen? Idézze fel, hogyan jutott el arra a helyre, ahol most ül, illetve hol járt, mielőtt idejött.

A mindennapokban ritkán foglalkozunk azzal, hogy bárhol vagyunk is, különböző terek vesznek minket körül, ezekben létezünk, és a világot kizárólag ezek vonatkozásában ismerjük meg. A legszűkebb ilyen tér a saját testünk, amelynek látható és tapintható határát a bőrünk adja. Ebből a szempontból érdekes, hogy a saját testünk terét főleg kívülről látjuk és érzékeljük, ha tükörbe nézünk. Ehhez képest otthonunk külső térként felfogott helyiségeit belülről tapasztaljuk meg, hiszen azokban élünk és mozgunk. Érzelmeinkhez és gondolatainkhoz is valamilyen teret társítunk, nem véletlenül mondjuk, hogy valaki „szűk vagy tág látókörű”, vagy „mély érzésű”. Még kevésbé vagyunk annak tudatában, hogy akár fizikai, akár szellemi terekről beszélünk, a lényeg valójában az, hogy milyen módon tudjuk őket élettel megtölteni. A tér-lélek-tan szerint ugyanis alapvetően meghatározza életminőségünket, hogy ezekben a terekben, illetve közöttük hogyan és mennyire közlekedünk szabadon, azaz milyen a mozgásterünk.

Megfigyelésem szerint, a különböző terek és síkok közötti átjárás mindannyiunk számára érzékelhető, de nem mindegy, hogy akár saját magunknak is, hogyan tudjuk megfogalmazni érzéseinket, illetve hogyan beszélünk ezekről az impulzusokról. Szerencsések vagyunk, hogy magyarul gondolkodhatunk, hiszen nyelvünk különleges kreativitással és teremtő erővel bír, különleges összefüggésekben látja és írja le a világot. Izgalmasnak tartom, hogy több szavunk belső struktúrája – a legegyszerűbb szótövektől a legárnyaltabb jelentést kifejező többlépcsős és összetett ragozásig – egyszerre magába rejti és feltárja létezésünk titkait. A tér-lélek-tan megszületését nagymértékben inspirálta az az egyedi látásmód és világszemlélet, amelyet a magyar nyelv sajátos karaktere és minősége tesz lehetővé. Elfogultság nélkül úgy érzem, hogy lényeglátásunkat és bizonyos komplex gondolatainkat, pontosabban az azokra való képességünket a nyelvünknek köszönhetjük.

Csodálatosnak tartom, és hálát érzek azért, hogy az általam kitalált szóösszetétel életre kelhetett. Örömmel tölt el, hogy a fogalom mára önállóvá vált, üzenetét és létjogosultságát sokan érzik és értik. Reményeim szerint a kifejezésbe kódolt szemléletem egyformán gazdagítja és tágítja a térhez, a lélekhez és a tanhoz fűződő asszociációinkat, illetve bővíti az ezekkel kapcsolatos ismereteinket. Meggyőződésem, hogy nyelvünk fantasztikus rugalmassága és árnyaltsága érzékeny megfigyelésekre ösztönöz, és a világ, illetve az élet megtapasztalásának oly mély és sokszínű ábrázolását teszi lehetővé, hogy általa egy másik dimenzióba is betekinthetünk. Bizonyos szavaink varázsa az, hogy több síkon is érthetők, ezáltal is bővül az egymás mellé helyezett betűk és hangok elsődleges jelentése.

A tudományos nyelvészeti megközelítés igénye nélkül kalandozva, egyes szavainkon keresztül izgalmas utazásokat tehetünk abba a térbe, ahol már nincsenek vagy még nincsenek konkrét gondolatok, és még bármi megtörténhet. Belegondolt már az olvasó, hogy bizonyos kifejezések milyen találóan mutatják be a dolgok lényegét és esszenciáját? A lépcső vagy a farakás szavakegyszerre mesélik el, hogy mik ők, illetve hogy létrejöttük milyen emberi cselekvések eredménye. Még izgalmasabb számomra, ahogy a felhő szó egy tőlünk független természeti jelenség kialakulását írja le. Egyetlen szóval fejezzük ki, hogy felszálló meleg levegő szükséges ahhoz, hogy a levegő páratartalma valamilyen formában láthatóvá váljon. Ezekből a látszólag egyszerű példákból is kiderülhet, hogy a létezés titkának kutatása, a világ megismerése, és abban a helyünk – végül is fizikai és lelki értelemben véve az otthonunk megtalálása – milyen elementárisan kapcsolódik a nyelvünkhöz. Az élet gazdag összefüggésrendszerét egyidejűleg felderítő és kifejező szavaink révén felismerhetjük, hogy a magyar nyelv eleve hordoz egy spirituális dimenziót, ezáltal megkönnyíti számunkra a kapcsolódást a hétköznapi valóságunkon túl a metafizikai igazságokhoz.

Eget verő – szó szerint az égig érő – felismeréseink lehetnek bizonyos kifejezések sokrétűségét és jelentésük belső tágasságát illetően. A tér-lélek-tan fókuszában lévő közvetlen személyes környezetünk új fényben tűnhet fel, ha minden irányból megismerkedünk a tér és terek szavakkal. Ahogy otthonunk berendezése során is próbálgatjuk a bútorokat egymáshoz, valamint a térhez viszonyítva elhelyezni, és addig tologatjuk és nézegetjük különböző szemszögből a kanapét, a fotelt vagy a teázóasztalt, amíg azok meg nem találják a legjobb helyüket. Épp így érdemes ezzel a két szóval is kísérleteznünk. Mit árulnak el azonnal, mit rejtenek el a felszínes szemlélő elől, illetve milyen kontextusban és megvilágításban fedik fel teljes valójukat, vagy milyen dimenziókba invitálnak, ha innen is, onnan is rájuk nézünk, azaz elolvassuk őket.

A tér visszafelé olvasva rét, egy olyan fákkal szegélyezett mező, ahol bármerre elindulhatunk és kötöttségek nélkül szabadon sétálhatunk. Mindenkinek ismerős lehet a lelkünket átjáró felszabadító örömérzet, amikor a friss levegőn kóborolva megélhetjük a jelen pillanatot, és úgy érezzük, miénk az egész világ. Első pillantásra a rét és a tér viszonylag hasonló jelentésű szavak, mégis úgy vélem, hogy az oda-vissza olvasásból eredő, egymásba vízszintesen visszaforduló, egysíkúnak nevezhető kapcsolatukon túl mélyebb és izgalmasabb belső dinamikával rendelkeznek. Érzésem szerint a két szó között egy többdimenziós tudati váltás történik. Bármelyik fogalmat vesszük is alapul, úgy juthatunk el a másikig, hogy közben az elménkben szűkül és tágul, pulzál és fordul, szinte átalakul a tér. Az egész testünkben érezhetjük a változás, a transzformáció mozzanatait: mintha kifordítanánk egy gömböt, és egyszerre kívülre kerülne az, ami eddig bent volt, felülre, ami eddig lent, és fordítva. A már-már fizikai érzetek eszenciája ugyanakkor a lelkünkben zajló folyamat, belső terünk átlényegülése. Ezt a változást – bár akkor nem tudatosan – először gyerekkoromban éreztem meg. Egy budai társasházban laktunk, ahonnan húsz perc sétával el lehetett jutni egy nem túl nagy, de annál barátságosabb rétre, ahol a különböző bogarak és lepkék legnagyobb örömére tavasztól őszig számtalan vadvirág nőtt. Mi is nagyon szerettük, és rendszeresen kirándultunk a Pipacsosba – Mamival és a barátaival így hívtuk, mivel minden júniusban lágyan hullámzó piros tengerré változott. Szárnyalt a lelkem, valahányszor meglátogattuk a mezőt, hiszen kedves ismerősünk volt, a mai napig fel tudom idézni az egész lényemet átjáró szabadság- és örömérzetet. Egy alkalommal azonban hatalmas csalódás ért: a rétet bekerítették és különböző részekre osztották. Szinte fájt szembesülni a ténnyel, hogy megölik a rétet, és házakat építenek a helyére. Szívszorító volt megérezni a rét és a tér közötti energetikai különbséget, azt a folyamatot, ahogy a szabad rétből az emberi beavatkozás következtében konkrét és meghatározott terek, illetve helyek lesznek. Felnőtt fejjel azóta megértettem, hogy a fájdalmam és veszteségérzésem nem csak abból állt, hogy soha többé nem fogom látni a leheletfinom pipacsokat. Akkor és ott ráéreztem arra, hogy egy ilyen beépítéssel nem csak a természettől veszünk el egy részt, hanem – anélkül, hogy észrevennénk – önmagunkat is korlátozzuk: lelkünk határtalan szárnyalását és teremtő fantáziánkat kényszerítjük bizonyos keretek közé.

Mindezt úgy is megfogalmazhatjuk, hogy amikor egy lakóházat vagy bármilyen épületet létrehozunk, illetve kialakítjuk az otthonunkat, akkor a mindennapi élet fenntartásához és rendszerezéséhez idomítjuk a teret. Mivel a látható külső és a láthatatlan belső terek között folyamatos az átjárás, környezetünk többféle impulzust közvetít és mélyebb rétegeket érint bennünk, mint gondolnánk. A bennünk és körülöttünk lévő tér misztikus kapcsolata révén tehát otthonunk nemcsak leköveti és visszatükrözi a lelkünk különböző tereit és minőségeit, hanem visszahat ránk, és képes befolyásolni akár a világszemléletünket és a jövőnket meghatározó gondolkodásmódunkat is. Személyes életterünk kialakítása, illetve annak folyamatos, apró változásai azért is jelentősek, mert a tér-lélek-tan szerint otthonunk valójában a lényünk kiterjesztése. Egy olyan élő közeg, amely érzékenyen reagál a bennünk zajló folyamatokra, és lehetővé teszi, hogy és rátaláljunk belső énünkre, vagy akár az életben való feladatunkra. Velünk együtt fejlődik, és ideális esetben a jelenben tart minket, azaz mindig igazodik aktuális élethelyzetünkhöz.

Ennek jelentőségét többéves szakmai tapasztalat után értettem meg igazán, amikor felismertem, hogy képes vagyok szinte a bőröm alatt érzékelni egy otthon tereit, illetve a berendezés hangulatát. Számtalanszor tapasztaltam, hogy a legtöbb helyiségben nemcsak az ott élők személyisége és ízlése tükröződik, hanem az is, hogy mennyire élnek a jelenben. Hiszen a tér, amellett, hogy végtelen szabadságot enged, képes az időt, illetve annak érzékelését is befolyásolni. A közvetlen környezetünk egyik különleges képessége, hogy összegyűjti az ott lévő dolgok energiáit. Ez azt jelenti, hogy ha túl sok régi bútorral vagy tárggyal vesszük körbe magunkat – akár családi örökségként kerültek hozzánk, akár gondos utánajárás és válogatás révén találtuk és vásároltuk meg azokat –, otthonunk térben és időben erősebben köt minket a múlthoz, mint a jelenhez. Ennek az ellenkezőjével is többször találkoztam. Amikor a berendezés stílusa szélsőségesen eltolódik a modern és dinamikus vonalvezetésű bútorok és egyéb designtárgyak irányába – főleg, ha azok anyaga nem, vagy csak részben természetes alapú –, akkor a térben felgyorsulnak az energiák, és otthonunk folyamatosan a jövő felé taszít bennünket. Annak érdekében tehát, hogy a múltat és a jövőt összekössük magunkban, illetve örömünket leljük a pillanatban és megéljük a jelen biztonságát, fontosnak tartom, hogy az életterünkben is egyensúlyban legyenek ezek a minőségek. Ehhez elég, ha figyelünk arra, hogy a legmodernebb berendezésű közegben is legyen néhány régebbi, lehetőleg számunkra is ismert történettel rendelkező bútor vagy tárgy, illetve egy régi bútorokkal berendezett házban is legyenek modern kiegészítők, használati és műtárgyak. Amikor megteremtjük ezt a tér-lélek-tan szempontjából fontos laza egyensúlyt a múlt, a jelen és a jövő között, lelki és fizikai tereink egyaránt élettel telítődhetnek.

Otthonunk azonban nem csak a tárgyak szintjén jelzi és tükrözi vissza számunkra a külső fizikai és a lelkünkben lévő tér, illetve az idő misztikus kapcsolatát. Környezetünk érzékenyen őrzi létezésünk egyik legmélyebb titkát, hogy a tér és az idő egymás függvényei, azaz nem léteznek egymás nélkül. Talán nem szükséges komolyabb filozófiai érdeklődés ahhoz, hogy a hétköznapokban is felismerjük ezt az izgalmas viszonyt. Közös tapasztalásunk lehet, hogy milyen gyakran mérjük az időt egy adott tér változásain keresztül. Úgy is fogalmazhatunk, hogy sokszor a tér változásaira utalva számítjuk és tagoljuk az időt. Például egy családi eseményt mesélve a konkrét dátum, illetve időpont helyett gyakran azt mondjuk: „ez akkor történt, amikor itt még rét volt”, „az akkor volt, amikor te még a kis szobádban laktál”. A környezetünk tehát, amellett, hogy szerethető életteret nyújt, a legkülönbözőbb módon segít bennünket emlékezni. Az olvasónak ismerős lehet továbbá az a szokás is, hogy egy jelesebb családi összejövetel alkalmából évente készítenek egy olyan fotót, amin mindenki rajta van. Megfigyelésem szerint ehhez a képhez, szinte rituálészerűen, mindig ugyanazt a helyszínt választják a családtagok, legyen az a nappali vagy a kert egy kitüntetett pontja. Ezek a fotók pedig nemcsak az összetartozást és a közösen átélt pillanatot rögzítik, hanem utólag az is jól látszik rajtuk, hogy mennyit nőttek a gyerekek a helyiség berendezéséhez képest, vagy mekkorát nőttek a kerti fák és bokrok az évek során.

A térrel, az idővel és a változással kapcsolatban gyerekkoromban tettem az első izgalmas felfedezéseket. A hétvégéket rendszeresen kertész nagyszüleimnél töltöttem, ahol nemcsak a hatalmas ezüstfenyőkkel, az üvegházakban nevelt növényekkel, illetve a szabadföldön termesztett paradicsommal, uborkával, a kertben lévő mogyoróbokrokkal, őszibarackfákkal, a szőlőlugassal és a napon sütkérező gyíkokkal vagy az eső után megjelenő gilisztákkal és csigákkal kötöttem örök barátságot, hanem a házuk rejtelmei is lenyűgöztek. Órákat játszottam a fekete zongora alatt, szerettem az ott kialakított privát birodalmat. Érdekes volt onnan szemlélni a világot, a bútorok és berendezési tárgyak, de még a beszűrődő napfényben táncoló porszemek is egészen más arcukat mutatták, mint egyébként. A szomszédos nagyszobában viszont ritkán voltam egyedül. A bennem tiszteletet ébresztő, súlyos neobarokk ülőgarnitúra és a hozzá tartozó hatalmas íróasztal társaságában itt volt a tévé, ami az egész napos fárasztó munka – illetve a kertben játszás, biciklizés vagy barkácsolás – után a közösen töltött este hátteréül szolgált. Az egyik faragott lábú, öblös fotelben rendszeresen ketten ültünk valamelyik unokaöcsémmel. Hozzánk képest olyan nagy volt a tekintélyes bútor, hogy nyaranta még egy eperrel teli tál is elfért közöttünk, abból majszoltuk a kerti finomságot mesehallgatás vagy rajzfilmnézés közben. Aztán történt valami visszafordíthatatlan dolog, ami mindent megváltoztatott. Egy nyáron már nem tudtuk magunk közé tenni a gyümölcsöstálat! A mai napig fel tudom idézni, milyen érzés volt a testemen keresztül érzékelni, ahogy változik a tér és a dolgok mérete, illetve milyen szomorúsággal vegyes megdöbbenéssel vettem tudomásul néhány évvel később, hogy végképp kinőttük a közös fotelt.

Ez a máig meghatározó emlék a tér-lélek-tan szemlélet kialakításában is fontos szerepet tölt be. Hiszen igazi testi és szellemi kaland volt megtapasztalni, hogy nagyszüleim háza és kertje méretében mekkorát változott számomra a tíz év alatt, pedig valójában csak én nőttem meg. Úgy gondolom, életünk során számtalan hasonló élményben lehet részünk. Ha tudatosan éljük át azt a folyamatot, ahogy a különböző fizikai vagy a lelkünkben zajló változások miatt másképpen kezdjük érzékelni a környezetünket, akkor a tér és a dolgok új dimenziói tárulhatnak fel előttünk. Amikor pedig az ismerősnek tűnő és korábban biztonságot nyújtó közegünkről kiderül, hogy mégsem állandó, megérthetjük és átélhetjük a változás és fejlődés misztériumát.

Tartalom

Kiadói előszó

01. Szellemi barangolás a tér körül

02. Otthonunk alaprajza életünk térképe

03. A fizikai és a lelki mozgásterek titkos kapcsolata

04. A mozgástér mint a személyiség és az életmód kifejeződése

05. Az átrendezés világokat mozdító ereje

06. Tér-lélek-tan az egészséges otthonért

07. Otthonunk mint szakrális élő lény

08. A tárgyakhoz való viszonyunk a világszemléletünk tükre

09. 2020 tapasztalata

10. Mit közvetít számunkra otthonunk alaprajza és mozgástereink?

AMW 1611

Felhasznált betűtípus:
Figtree – SIL Open Font License