Teresa Hill

Egy jó pasi és sok karamella

Olivia Miles

A romantika receptje

Joanna Sims

Kész csoda!

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Teresa Hill, 2009 – Vinton Kiadó Kft., 2025

A mű eredeti címe: Single Mom Seeks…

(Harlequin, Mills & Boon Special Edition) Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2019)

Magyarra fordította: Fejes Zsuzsa

© Megan Leavell, 2014 – Vinton Kiadó Kft., 2025

A mű eredeti címe: Recipe for Romance (Harlequin, Mills & Boon Special Edition)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2018)

Magyarra fordította: Brodszky Ildikó

© Joanna Sims, 2014 – Vinton Kiadó Kft., 2025

A mű eredeti címe: The One He’s Been Looking For (Harlequin, Mills & Boon Special Edition)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2019)

Magyarra fordította: Kiss Zita Margit

Nyomtatásban megjelent: a BIANCA 359. számában, 2024.

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-956-3

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2024

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Teresa Hill

Egy jó pasi és sok karamella

1. FEJEZET

– Nem tudom, mire jó ez az egész grimbuszolás. – Lily Tanner idegesen égnek emelte a szemét, miközben a nővérével, Marcyval beszélgetett. Mobilját a vállához szorítva épp a két lánya tízóraiját készítette.

– Grimbuszolás? – képedt el Marcy. – Te így hívod a pasizást?

– Jó, akkor nem grimbuszolás. – Lily olyan hevesen kente el a mogyoróvajat a kenyéren, hogy az szétmorzsálódott. Az utolsó szelet! Ezen kívül már csak a sercli maradt, pedig azt utálják a gyerekei.

– Ki grimbuszol? – lépett be a konyhába kisebbik lánya, a hatéves Brittany, aztán mintegy félálomban beleszürcsölt egy pohár tejbe.

– Senki – vágta rá gyorsan Lily.

– Ha nem… „grimbuszolsz”, az is oké egy darabig – folytatta zavartalanul Marcy a telefonban. – Megértem, ha belegondolok, mit tett veled Richard. De egy idő után minden nőnek kell egy kis… khm… grimbuszolás.

– A fenébe is, én azt nem grimbuszolásnak hívom! – Lily igyekezett megmenteni a kenyérszeletet. Ma igazán semmi kedve nem volt végighallgatni a lányok lamentálását.

– Azt mondtad, senki se grimbuszoljon – emlékeztette Brittany.

– Grimbusz? Ki csinál grimbuszt? – Ginny, a nagyobbik lánya szintén megérkezett. Most is nagyon gondterheltnek tűnt, ahogy az utóbbi időben majdnem mindig. – Apáról van szó? Apával grimbuszoltál?

– Nem. Épp most mondtam, hogy senki sem grimbuszol. – Lily nagyot sóhajtott. – Marcy nénivel beszélgetek, és egyáltalán nem a grimbuszolásról, hanem… – Itt elakadt, amit a nővére jól érzékelt a telefonban.

– Kíváncsi vagyok, miről is beszélsz – kajánkodott.

– … a karamelláról – vágta ki Lily, mert hamarjában ez jutott az eszébe.

Marcyból kipukkadt a nevetés.

Lily betette a kenyeret az uzsonnás dobozba.

Ginny bizonytalannak látszott, mintha nem tudná, hihet-e az anyjának. Brittany viszont egy hatéves lelkesedésével kijelentette:

– Imádom a karamellát!

– Na, ugye! – Lily rámosolygott a két lányára. – A karamellát mindenki szereti.

Brittany meghúzta a sortja szélét.

– Van most itthon?

– Nincs, drágám. Pillanatnyilag nincs, de talán estére lesz. És most igyekezzetek, mert Mrs. Hamilton már ideért. – Lily az ablakon át látta, hogy a járda mellett leparkol az a fiatalasszony, aki a megállapodásuk szerint ma reggel az ő gyerekeit is elviszi az iskolába. Miután a lányok kirohantak, Lily folytatta a telefonbeszélgetést: – De tényleg, Marcy! Mondjunk eztán karamellát a pasik meg a szex helyett?

– Te használtad ezt a szót, nem én. De mostantól ez lesz a titkos kódunk.

– Nem kellenek titkos jelszavak, sőt egyáltalán nem kell erről a témáról beszélnünk. Jól érzem magam így – makacskodott Lily. És valóban, volt jobb dolga is, mint hogy a férfiakon törje a fejét. Nap mint nap ezer tennivaló várt rá, ráadásul a lányok nagyon igénybe vették. Richard pedig, ha felbukkant, éppen olyan ingerült volt, amilyen mindig is lenni szokott. Kinek jár az esze ilyen körülmények között a pasizáson? – Emlékeztetnélek – intézte szavait újra a nővéréhez –, hogy már csak szűk egy évem maradt a házra. Egész pontosan tíz és fél hónap. Ezalatt rendbe kell tennem annyira, hogy jó pénzért el tudjuk adni, és a rám eső rész elég legyen egy másik házra magamnak meg a lányoknak. Vagyis a közeljövőben enyhén szólva nagyon el leszek foglalva.

– Tudom, tudom.

– És egyáltalán hol lehet facér pasival találkozni? Ismered a környéket: csupa kisgyerekes házaspár. Ha pedig elválnak, a nő marad itt a kertvárosban a srácokkal, a fickó meg bérel magának és az új barátnőjének egy szerelmi fészket a belvárosban. – Lily idegesen fújt egyet. – Aztán ha később a volt feleség pénzzavarba kerül, elköltözik, és a helyére jön egy másik fiatal pár. Minden kertvárosban így megy. Akár egy hónapig keresgélhetnék egyfolytában, de nem akadnék olyan pasira, aki egyedülálló, és nekem is megfelel. Ha pedig mégis, hát időm se lenne randevúzni. Sokszor még arra sincs, hogy egy csésze kávét nyugodtan megigyak.

Könnyű Marcynak! – fűzte hozzá gondolatban. Fogalma sem lehet, hogy néz ki pillanatnyilag az ő élete. Lehangoló, milyen egyedül érzi magát, csak mert Richard a legutóbbi üzleti útján összeszedett Baltimore-ban egy húsz év körüli csajt, és beleesett.

– Tényleg nagyon sajnálom – szólalt meg a nővére, miközben Lily a háttérből már hallotta Marcy gyerekeinek ricsajozását. – Nem akartam még jobban megnehezíteni az életedet. Mindössze figyelmeztetlek, hogy egy darabig jól elvan az ember… „karamella” nélkül, de egy ponton túl már nem. Elvégre egyszer vagy harmincnégy éves. Minden nőnek vannak igényei, és alkalomadtán magányosnak is érezzük magunkat.

– Nekem semmi sem hiányzik – ragaszkodott Lily az álláspontjához, és elkezdte összegyűjteni a félig telt poharakat, amelyek nyulak módjára szaporodtak, ahányszor csak hátat fordított nekik. – Legalábbis ami a… karamellát illeti. Egy kellemes kádfürdő, az igen, arra szükségem lenne néha! Vagy egy jó könyvre, és persze időre, hogy zavartalanul olvasgathassak. De a karamella…

Hirtelen elhallgatott. Épp betett négy csészét a mosogatógépbe, és felegyenesedett, amikor tekintete a szomszéd házra esett, amely már hetek óta üresen állt.

Nyilvánvaló volt, hogy valaki épp most költözik be. A feljárón egy teherautó parkolt, és egy izmos, napbarnított kar épp egy asztalt adott le az egyik rakodómunkásnak. Sajnos a többi részletet eltakarta Lily szeme elől egy nagyra nőtt rododendronbokor.

– Mi van? Hová tűntél? – kérdezte Marcy.

– Még mindig itt vagyok a konyhában.

Az izmos kar most újra Lily látókörébe került, sőt egy széles váll is, majd még egy kar. Az elképesztő kockahas után pedig két hosszú láb rajzolódott ki a lazán csípőre csúszott, szűk farmer alatt.

– Ó! – nyögött fel elragadtatottan Lily.

– Mi történt? Minden rendben? – ijedezett Marcy.

Lily úgy érezte, lángokban áll a teste. A forróság hullámokban öntötte el, és átjárta minden porcikáját. Ez a pasi egyszerűen lélegzetelállító látványt nyújtott az izmai játékával, a meztelen mellkasán ragyogó apró izzadságcseppekkel… Egyszeriben világossá vált, miről beszélt Marcy, és mit értett azon, hogy egy nőnek vannak igényei.

Merthogy ezek az igények most hirtelen feltámadtak Lilyben, méghozzá sürgetően és nagy erővel.

– A fenébe is! – mordult fel bosszúsan, amikor a mobilja kicsúszott ernyedt ujjai közül, és a földre esett.

Félt, hogy a férfi megláthatta az ablakon át, és talán még azt is hallotta, ahogy a telefonja a konyhakőre zuhan. Ez utóbbit persze nem tartotta valószínűnek, hiszen elég nagy távolság volt köztük, továbbá a falvastagság meg a zárt ablak.

Ennek ellenére a pasi azonnal megfordult, és egyenesen rámeredt. Lily zavarba jött. Leguggolt, hogy felemelje a telefont, de az egész testében tomboló forróság egyre jobban gyötörte.

Lehet, hogy lázas? Talán valami betegség lappang benne? Önkéntelenül a homlokára tette egyik kezét, és mint gyakorlott anyuka, egyből megállapította, hogy nagy valószínűséggel nincs láza. Lassan felegyenesedett, és vetett egy lopott pillantást az ablakra, ám a nyitva maradt költöztetőautón és néhány kartondobozon kívül semmit se látott odakint. A görög istennek nyoma veszett.

Lily eltűnődött. Ez a pasi az egyik rakodómunkás lehet, mert ezen a környéken nem néznek ki ilyen jól a férfiak. Sem ehhez fogható izomzatuk, sem ilyen lebarnult bőrük nincs. Meg aztán irodai munkával nem is lehet szert tenni ilyen testre.

Némi keresgélés után megtalálta a lázmérőt, és a szájába dugta, épp amikor megcsörrent a mobilja. Biztos a nővére…

Lily most nem akart beszélni vele, de tudta, hogy esélye sincs, Marcy addig fogja hívogatni, míg ő fel nem veszi. És kétségtelenül ez utóbbi esetben jár jobban, különben a nővére kocsiba vágja magát, és idejön, hogy meggyőződjön róla, minden rendben van-e. A két ház jó, ha húszpercnyi autóútra áll egymástól, és mióta Richard elköltözött, Marcy kéretlenül is kinevezte magát az ő védelmezőjévé.

A csipogó hangjelzésre Lily azonnal kivette szájából a hőmérőt, és a kijelzőre pillantva megállapította, hogy nincs láza. Különös, gondolta, aztán fogadta a hívást.

– Szia, sajnálom, de leejtettem a telefonom – hadarta, és közben kicsit elfordult balra, hogy kilásson az ablakon. A görög isten megint ott volt, épp egy konyhaszéket emelt ki a kocsiból. Lily akaratlanul sóhajtott egy nagyot.

– Mi az? Csak nem egy pasi van nálad? – kérdezte azonnal a nővére.

– Nincs itt senki, és nem is vágyom férfira. Tudod, hogy nemrég szabadultam meg egytől, és a vele járó problémák egy életre elvették a kedvem az összestől.

– Hiszen épp erről beszéltünk az imént. Jelenleg talán tényleg nem igényled a pasik társaságát, de ez nem egy életre szól. Egyelőre biztos lemerevedtél, mert sokkot kaptál.

– Lemerevedtem?

– Úgy értem, ami a férfiakat illeti. Csakhogy ez nem marad így. Egy szép napon jön egy pasi, és megtörténik, véget ér ez a bénultság a karamella nélküli életedben.

– Mi az a karamella nélküli élet? – ütötte meg a háttérből Lily fülét a nővére kisebbik lányának, Stacynek a hangja. – Van, aki egész nap csak karamellát eszik?

– Dehogy! – intette le Marcy a gyereket.

– Nekem azért lehet karamellás életem?

– Nem. Olyan nincs, hogy valaki mindig csak karamellát eszik – igyekezett Marcy visszafogni a lánya túlzott elvárásait, majd újra a telefonba kezdett beszélni: – Na, ettől nem fogok egyhamar megszabadulni! Nyilván minden gyereknek elmondja majd az iskolában, aztán a szülők felhívnak, és megkérdezik, miért mesélem be a kölyköknek, hogy álló nap karamellát ehetnek. Hogy magyarázzam el nekik…?

– Ne haragudj, de most be kell fejeznem – vetett véget a társalgásnak Lily, és még hallotta, hogy a nővére bosszúsan mormol valamit, aztán bontotta a vonalat.

Méghogy karamellás élet! Kacagnom kell! De legalább most már néha képes nevetni. Kezdetben az, hogy csak magára számíthat, és két kicsi lányért kell felelősséget vállalnia, szabályosan megijesztette. Aztán a rémület idővel csillapodott. Igaz, hogy majdnem padlót fogott, de nem hagyja legyőzni magát!

Újra az ablakra sandított, és észrevette a fickót, aki egy nagy dobozt egyensúlyozott a vállán.

Csakis az egyik költöztető ember lehet! Egy ilyen klassz pasi biztos nem fog itt lakni.

A meleg egyre erősödött – immár odakint is, nemcsak benne.

Bizonyára nincs hideg italuk, gondolta Lily. Ha ő most átvisz valamit, az pusztán barátságos gesztus lesz, és talán felbukkannak a ház leendő lakói is, vagy a költöztetőktől szerezhet róluk némi információt.

Brittany és Ginny mindig örül egy új barátnőnek, akivel játszani lehet, és ha hazajönnek az iskolából, az lesz az első kérdésük, vannak-e az új szomszédoknak korban hozzájuk illő lányaik. Márpedig egy jó anyának tudnia kell a megfelelő választ.

Kinyitotta a hűtőt, hogy felmérje a készletet. Egy kancsó jegestea nem ártana, és hozzá talán vihetne pár szem sütit. Miután átkutatta a szekrényeket is, rájött, hogy a sütéshez nincs elég hozzávalója, de talán készíthetne vajkaramellát…

Csupán jó szomszéd akarok lenni, dünnyögte maga elé Lily, amikor valamivel később egy kancsó jegesteával meg egy tál vajkaramellával a mellette lévő ház felé tartott. Ahogy elhaladt a költöztetőautó mellett, hallotta, hogy odabent valaki halkan átkozódik. Aztán pillanatok alatt elért a kocsi nyitott végéhez, és megpillantotta magát a görög istent, aki épp összehúzott szemmel próbált egy beszorult dobozt vállal kibillenteni a helyéről.

Közelebb érve Lily észrevette, hogy az arcvonásai határozottak, szeme egészen sötét, már-már fekete, és sűrű, barna haja van, amely a tarkójánál kissé lenőtt. A legmélyebb benyomást azonban a férfi napbarnított bőre, illetve az alatta feszülő izmok tették rá.

Ismét elöntötte a forróság, és egy másodpercre az is megfordult a fejében, hogy a jegesteával tele kancsót a homlokához nyomja. Bár az ötletet rögtön elvetette, azt azért megfogadta, hogy amint hazaér, újra megméri a lázát. Mert valami biztos nincs vele rendben.

– Jó napot! Segíthetek, asszonyom? – szólalt meg egy hang a háta mögött.

– Jaj! – Lily úgy meglepődött, hogy a kancsót is elejtette volna, ha a nyurga kamasz nagy lélekjelenléttel nem fogja meg.

– Elnézést, nem akartam megijeszteni.

– Semmi baj, csak… nem hallottalak. – Mivel a papád elvarázsolt, tette hozzá magában Lily.

Szó, ami szó, legszívesebben a föld alá süllyedt volna szégyenében. Hú, de kínos! Vajon a srác tudja, milyen hatással van az apja a nőkre? És vajon a papa is tudja?

– Oké – szólalt meg a fiú, és a tálra bökött. – Ezt nekünk hozta?

– Jake! – csattant föl a férfi hangja a kocsi hátuljában, amint lenézett kettejükre. Hangjában ott bujkált a fenyegetés: viselkedj, vagy különben baj lesz!

Lily idegesen ráemelte a tekintetét. Első benyomása az volt, hogy magas, szexi, csupa izom… és komor, mint egy bika.

– Sajnálom, de olyan meleg van – magyarázta megszelídülve Jake –, és már órák óta cipekedünk. Éhes vagyok.

– Te mindig éhes vagy – morogta a férfi.

– Van két hasonló korú unokaöcsém – sietett a srác segítségére Lily –, ezért tudom, hogy a kamaszok folyton éhesek. Azt gondoltam, átugrom, és bemutatkozom.

– Klassz! – csillant fel Jake szeme, amikor Lily odanyújtotta neki a vajkaramellát. – Jake Elliott vagyok – mondta, mielőtt bekapta volna az első kockát. – Ő pedig a nagybátyám, Nick Malone.

A nagybátyja! Nem az apja! – ujjongott magában Lily. Lehet, hogy közösen működtetnek egy költöztetőcéget? Vagy Jake és a családja jön ide, Nick bácsi pedig segít nekik?

– Lily Tanner vagyok, és itt lakom a szomszédban – mondta végül, majd magasba emelte a kancsót. – Egy kis jegestea?

– Ó, igen! – Jake közben már mohón tömte magába a vajkaramellákat. – Ez még meleg. Most csinálta?

Lily bólintott.

– Legalább köszönd meg, mielőtt az összeset felfalod! – intette az unokaöccsét Nick.

– Köszönöm – mondta Jake alig érthetően, mivel a szája tele volt. Aztán lenyelte a falatot, és folytatta: – Ez tényleg szuper!

Lily megtöltött egy műanyag poharat jegesteával, és odaadta a fiúnak, miközben felvértezte magát a nagybácsival való találkozásra. Nick ugyanis leugrott a kocsiról, és kapkodó mozdulatokkal magára ráncigált egy pólót. Lily hálás volt érte, mert remélte, hogy az izmos test látványával együtt eltűnik az ő rejtélyes láza is.

Csakhogy nem így történt, sőt még inkább melege lett, amint a férfi megállt mellette, és átható tekintettel végigmustrálta.

– Sajnálom – szólalt meg Nick –, pedig már milliószor mondtam neki, hogy használja a „kérem” és „köszönöm” szavakat, de úgy tűnik, nem veszi be az agya.

– Ezt ismerem. Én is így vagyok a lányaimmal.

– Vannak lányai? – nézett rá érdeklődve Jake.

– Túl fiatalok még hozzád – mosolyodott el Lily.

– Csak tizenöt vagyok – közölte a kölyökképű, de amúgy magas, jó felépítésű fiú.

– A lányaim hat- és kilencévesek.

– Értem – bólintott megfontoltan a srác, mintha már ki is számolta volna, hogy idővel majd nem lesz olyan rossz az a korkülönbség.

Lily pedig biztos volt benne, hogy már most minden lány kacérkodik vele, ahogy a nagybátyjával is.

– Bemegyek egy kicsit, mert ott hűvösebb van – búcsúzott Jake –, de még egyszer nagyon köszönöm, Mrs. Tanner.

– Nincs mit. – Lily vetett egy pillantást a távozó fiú alakjára, aztán tekintete az ott álldogáló izompacsirtára siklott, és menten elnémult. Zavarba hozta ennek a férfinak a közelsége. Hogy idegességét leplezze, kezébe nyomott egy poharat, és töltött neki a teából.

– Az összes karamellát magával vitte az a gazfickó? – Nick megcsóválta a fejét.

– Azt hiszem – kuncogott Lily. – Ha olyan, mint az unokaöcséim, öt perc alatt el tud pusztítani egy egész tállal.

– Hát, olyan – mondta rezignáltan Nick, és ivott egy kortyot. – Hú, ez jólesik!

– Itt hagyhatom a kancsót – ajánlotta fel Lily. – Azt gondoltam, a hűtő még biztos üres, és ez a hőség…

– Tényleg remek ötlet volt. Köszönjük.

– Ki fog ideköltözni? Maga? Vagy Jake és a családja? – Lily nagyon remélte, hogy a hangja semleges és pusztán jószomszédi, kipirult arca pedig nem árulkodik zavarról vagy elfogódottságáról.

– Csak Jake meg én – felelte a férfi még jobban elkomorodva. – A nővérem és a férje hat hete meghaltak egy balesetben. Három fiú maradt utánuk. Az ikrek kollégiumban laknak, míg Jake-nek, aki fiatalabb, én lettem a családja.

– Jaj, őszinte részvétem – döbbent meg Lily.

– Köszönöm. Ez az egész annyira friss még, de…

– Értem, és sajnálom, hogy rákérdeztem.

– Én viszont örülök, hogy tőlem kérdezte, és nem a gyerektől. Merthogy ő… nemigen tudja, mit kellene mondania.

– Hát persze. Amikor a férjem meg én elváltunk, a lányok hasonlóan érezték magukat. Tudom, hogy ez nem ugyanaz, de ők is utálták, amikor folyton magyarázkodniuk kellett, miért nem él már velünk az apjuk.

Nick együttérzően bólintott.

Istenem, micsoda férfi! – merengett el Lily. Vállalta, hogy egyedül neveli fel a tizenöt éves unokaöccsét! Ha lehet, ez még vonzóbbá tette a szemében. Az a zárkózott kifejezés meg talán csak amiatt ült ki az arcára, ami az utóbbi hat hétben történt vele.

– Azt hiszem, nem kellene tovább elvonnom magukat a munkától – mondta, és Nick felé nyújtotta a kancsót. – Szóljon, ha még valamire szükségük lenne. Én szinte mindig itthon vagyok.

– Köszönöm, nagyon kedves.

Kedves! A görög isten kedvesnek találja! Lily boldog volt, ugyanakkor szégyellte is magát. Hiszen úgy körbeajnározta a férfit, mint egy szerelemtől kótyagos tini, miközben Nick a nővérét és a sógorát gyászolja, ráadásul nagy felelősség nyomja a vállát elárvult unokaöccse miatt.

Jesszus! Mi van velem? – riadt fel töprengéséből, majd kényszeredetten elmosolyodott.

Nick a ház felé intett a fejével.

– Megpróbálok lecsapni az utolsó pár szem karamellára – mondta, és ezzel el is váltak útjaik.

2. FEJEZET

Jake úgy tömte magába a karamellát, mintha ez lenne élete utolsó lehetősége, hogy jóllakjon.

– Egyszerűen szuper! – jelentette ki, amikor egyáltalán szóhoz jutott két falat közt.

– Nem tudom megítélni, mert még egy darabot sem ettem – dohogott Nick, remélve, hogy nem volt túl nyers. Még mielőtt az FBI-nál kezdett volna dolgozni, éveken át szolgált a hadseregben, és az ottani hangnemtől máig nem szabadult meg teljesen. Mindenesetre amikor Jake-hez vagy az ikrekhez beszélt, igyekezett uralkodni magán. Ezeknek a fiúknak ugyanis tényleg nem hiányzott, hogy valaki úgy szóljon hozzájuk, mintha vezényszavakat kiabálna, vagy netán haragudna rájuk.

Jake odatolta elé a tányért, amelyen már csak három szem karamella árválkodott, Nick pedig nyomban bekapta az egyiket. Ahogy a kis kocka elolvadt a nyelvén, egyszeriben soha nem ismert, csodás íz áradt szét a szájában.

– Tudom, mit érzel – vigyorgott Jake. – Szerinted hogy lehetne rávenni ezt a nőt, hogy főzzön nekünk vacsorát?

– Hát… egyedülálló anyuka két kislánnyal. – Nick elvett egy újabb karamellát, és élvezettel szétmorzsolta a szájpadlásán. – Valószínűleg nincs sok szabadideje.

– Fogadjunk, hogy a kedvedért bevállalná. Nem láttad, hogy nézett rád? Mintha nem is érdekelné, hogy te már…

– Hogy öreg vagyok?

– Ősöreget mondtam volna – jegyezte meg Jake, és már nyúlt is az utolsó szem karamelláért.

– Az az enyém! – mordult rá a nagybátyja. – Te már eleget ettél.

– De hát éhes vagyok!

És még tíz óra sincs! – emelte égnek a tekintetét Nick. Arra gondolt, hogy Lily Tannernek igaza van, a kamaszok bendője olyan, mint a feneketlen hordó. Azon a héten, amikor meghalt a nővére és a sógora, Nick nem törődött vele, mit esznek. A szomszédok hordták át az ennivalót, amely végül már hegyekben állt. Aztán persze gyorsan elfogyott minden, mert a tinédzserek étvágyát még a gyász sem csökkentheti.

– Pakoljuk ki az autót, mielőtt még melegebb lenne, utána majd foglalkozunk az evéssel – javasolta Nick. – Ki tudja? Talán szerencsénk lesz, és egy másik szomszéd hoz valami ebédet. Főleg, ha elég szánalomraméltó képet vágsz, és úgy teszel, mint akinek már jártányi ereje sincs.

– Nem probléma! – Jake ivott még egy pohár jegesteát, és kiment.

Nick bekapta az utolsó szem karamellát, és körbejártatta tekintetét a helyiségen. Mindenütt kicsomagolatlan dobozokat és helyüket kereső bútorokat látott. Még mindig nem tudta, helyesen tette-e, amikor Virginiába jött, hogy megpróbálja pótolni a fiú családját.

Vajon mi késztethette a nővérét arra, hogy annak idején őt nevezze meg gyámként?

Délig Nick és Jake teljesen kipakolták a kocsit. Miután végeztek, bementek a házba, és a leendő nappaliban félretoltak néhány dobozt, hogy lerogyjanak a kanapéra. Szerencsére ez közvetlenül a mennyezeti ventilátor alatt állt.

Egyvalamit azért Nick kénytelen volt elismerni: a fiú megfogja a munka végét, és tényleg erős. Persze ha szükség esetén összecsapnának, ő biztosan fölényben lenne. A számos jótanács szerint ugyanis, amelyet az elmúlt hetekben kapott, a kamaszok nevelése végső soron azon múlik, hogy sikerül-e az apának legalább egyszer bebizonyítania, ki az erősebb. Ezzel együtt Nick nemigen tudta elképzelni, hogy Jake és közte valaha is komoly összetűzésre kerülne sor.

De hát mit ért ő ehhez? Fogalma sincs a gyereknevelésről. Szerencsére a nővérének csak fiai voltak, mert arra, hogy lányokkal is elboldoguljon, esélye sem lett volna.

– Mindjárt éhen halok – közölte Jake, miközben a fejét hátratámasztotta, lábait pedig hosszan kinyújtotta maga előtt.

– Mondj valami újat! – nyögött fel Nick, és igyekezett visszaemlékezni, milyen éttermeket láttak útközben a teherautóból.

Ebben a pillanatban csöngettek. Jake azonnal felpattant.

– Még egy tál karamella? – találgatta, és izgatottan kitrappolt.

Nick ennek csak örült, mert már a puszta elképzeléstől, hogy fel kell állnia, minden izma sajogni kezdett. A világ minden kincséért se szeretett volna még egyszer tizenöt éves lenni, de úgy vélte, ha a mostani ereje egy tizenöt éves testben lakozna, azt nem bánná… főleg az olyan napokon nem, mint ez a mai.

A szeme sarkából látta, hogy Jake kinyitja az ajtót, és széles vigyor terül el az arcán. Aha, ez valami kaja lesz!

Nick feltápászkodott, és rezzenéstelen arccal tűrte, amikor a hátába belenyilallt a fájdalom. Semmiképpen nem akarta, hogy a kölyök bármit észrevegyen.

Ám Jake egyébként is csak a sütőformára koncentrált, amelyet egy idegen nő nyomott a kezébe. Néhány percig barátságosan elbeszélgettek vele mindketten, majd amint becsukták mögötte az ajtót, kirohantak a konyhába, előkerestek egy-egy villát, és haladéktalanul nekiestek a csirkés tésztafelfújtnak.

Az üres edényt Jake kis híján ki is nyalta, mint egy kölyökkutya, amelyik már napok óta nem evett.

– Tetszenek az itteni szomszédok – szuszogta –, most már csak vacsorát is hozzon valaki!

Lily úgy tervezte, hogy napközben az ebédlő felújításán fog dolgozni, de amikor visszajött a szomszédból, feltétlenül elő kellett vennie a hőmérőt. Hamarosan újra megállapította, hogy nem lázas, pedig még mindig forrónak és gyengének érezte magát.

Elhatározta, hogy munkához lát. Az ebédlő falait gipszkarton lapok borították, ezeket már csak szigetelni és elsimítani kellett, mielőtt a tapétázáshoz és festéshez hozzáfoghatott volna. Legvégül pedig a fából készült záróelemeket akarta felrakni.

A lányok megszületése előtt belsőépítészként dolgozott, de átmenetileg abbahagyta a munkát, hogy kizárólag a gyereknevelésnek szentelje magát. Később viszont innen jött az ötlet, hogy felújításokkal foglalkozzon. Rábeszélte Richardot, hogy a házukat cseréljék el egy nagyobb, lerobbant állapotúra, amelyet majd ő renovál.

Örömmel végezte ezt a munkát, és nemsokára jó haszonnal el is adták a házat. Az, amelyikben most laktak, már a negyedik felújítandó épület volt. Épp megvették, amikor Richard úgy döntött, hogy elhagyja őt. A válóperben az az ítélet született, hogy amennyiben sikerül a házat eladni, ő az eredeti vételár felét kifizeti a férjének, a többit viszont megtarthatja.

Lily keményen küzdött ezért a megállapodásért, és remélte, hogy ily módon elég pénzhez jut, és vehet egy kisebb házat, amelyben majd a gyerekeivel fog élni.

Vagyis épp elég dolga volt, ám ezen a napon nem sokat haladt, mert folyton szólt a telefonja. A környéken lakó nők valószínűleg látták, ahogy az új szomszéddal beszélget, és most mindegyik tudni akarta, tényleg ide költözött-e az a vonzó pasi, valóban a fia-e a nyurga kamasz, és netán egyedül neveli-e.

Mivel Lilynek minden kérdésre akadt válasza, ezen a délelőttön közel és távol ő volt a legnépszerűbb ember. No és persze egyik szomszédasszonya sem hagyta volna ki, hogy túlszárnyalja az ő jegesteáját és karamelláját.

Dél körül aztán szép sorban útra is keltek – fazekakkal és tálakkal megrakodva. Lily szerint némelyikük gondos sminkje és ruhája jobban illett volna egy randevúhoz, mint egy futó látogatáshoz az új szomszédnál.

– A szégyentelen! – mormolta, amikor észrevette, hogy Jean Summer becsönget a házba. A mélyen kivágott, szűk póló ugyanis nem sok mindent bízott a fantáziára. – Ó, micsoda elvetemült némber! – füstölgött Lily.

Abban viszont biztos volt, hogy a két pasi sokkal jobban élvezi majd ezt a látványt, mint a hozzá társuló currys csirkét, mivel Jean konyhaművészete köztudomásúan nagyon alacsony szinten állt.

Sissy Williams testhez simuló teniszruhában közeledett szabályos tánclépésekkel – meg valami izével a kezében, ami távolról nézve tortadobozhoz hasonlított. Remek… Jake biztos ujjongani fog.

A legkihívóbb öltözéket azonban kétségkívül Audrey Graham viselte: sortot és hozzá sportmelltartót. Nem tudott volna legalább egy blúzt felvenni rá?! – szörnyülködött magában Lily.

Közben önkéntelenül azon morfondírozott, vajon a többi nő is felhevülten távozott-e a látogatás után, mivel Nick megint levette a pólóját. No persze ő nem bámulta egyfolytában azt a fickót, de olykor azért elment a konyhaablak mellett, és merő véletlenségből odapillantott a szomszéd házra.

Nemsokára a nővére is újra felhívta, de őt sikerült leráznia azzal, hogy néhány homályos mondattal beszámolt a napi teendőiről. A „karamellát” semmilyen értelemben nem említette egyikük sem.

Délután a gyerekek megjöttek az iskolából. Vidámak és energikusak voltak egészen addig, míg vacsora után Lily nem kezdte faggatni őket a házi feladatok felől. Akkor hirtelen olyan fáradtak lettek, hogy már csak egy Disney-film megtekintésére futotta az erejükből, aztán fél kilenckor bedőltek az ágyba.

Lily épp a piszkos edényeket rámolta be a mosogatógépbe, amikor észrevette, hogy Jake a konyha felőli bejárathoz igyekszik. Gyorsan megigazította a haját, lehúzogatta a blúzát, majd kinyitotta az ajtót.

– Szia! Mindent kipakoltatok?

– Igen, asszonyom.

– Fáradt lehetsz.

– Egy kicsit – ismerte el a fiú, és belépett.

– Miben segíthetek?

– Hát… van egy kis problémám. Nem tudom, mit csináljak. Ma egész nap jöttek a környéken lakók, és mindenki hozott valami kaját.

– Láttam.

– Egyik se volt olyan jó, mint a maga karamellája, csak hát… A bácsikám azt mondta, hogy írjak egy listát, ki mit hozott, hogy vissza tudjuk adni az edényeket, és megköszönni, amit főztek. Én el is kezdtem, de aztán… valahogy belezavarodtam.

– Megértem – bólintott Lily. – Éhes voltál, és az elterelte a figyelmedet.

– Pontosan. Persze mindenki hagyott ott névjegykártyát, de már nem tudom, melyik kártya melyik edényhez tartozik. Talán arra még emlékszem, ki milyen ruhában volt…

Lily lefogadta volna, hogy Audrey-ra meg a sportmelltartójára Jake pontosan emlékszik.

– Valószínűleg én össze tudom párosítani a legtöbb kártyát és edényt – tűnődött el –, merthogy itt mindenkinek megvan az állandó receptje arra az esetre, ha másnak főz.

Jake olyan hálásan nézett rá, hogy Lily legszívesebben megölelte volna. Szegény fiú! Hosszú napja volt, és szörnyű hetek állhatnak mögötte.

– Csakhogy most nem tudok átmenni – folytatta. – A lányok fent alszanak az emeleten, és…

– Itt maradhatok, ha netán felébrednének.

– Jól van – biccentett Lily –, sietek vissza. Az ételeket a hűtőben találom, ugye?

– Igen, a névjegykártyák pedig ott vannak a konyhapulton. A bácsikám most viszi vissza a teherautót, úgyhogy nincs otthon senki, de nyitva hagytam az oldalajtót.

Lily még a korábbi lakók idejéből ismerte a házat. Mindössze a rododendronokat kellett megkerülnie, és már be is jutott a konyhába.

Sissy tényleg tortát hozott, gyümölccsel díszítve, fényes zselébevonattal. Biztos nem ő csinálta, futott át Lily fején, hiszen közismerten szerény képességekkel rendelkezik e téren. Annyit persze tudhatott volna, hogy a kamaszok nem igazán kedvelik a gyümölcstortát.

Jean pulykája a szokásosnál gusztusosabbnak tűnt, és Lilynek még további fél tucat kártya elhelyezése se okozott gondot.

Végül már csak két edény maradt jelöletlenül, hozzá pedig Audrey névkártyája és egy szinte olvashatatlan cédula, feltehetően egy fiatal lány kézírásával. Lehet, hogy manapság már a csitrik is a hasukon keresztül próbálják megfogni a pasikat? – vetődött fel Lilyben.

Az igazi kérdés persze az volt, vajon Audrey a sonkás tésztát vagy a csirkesalátát hozta-e? Tekintve az alakját és sportos életmódját, a sovány csirkehús jobban illett hozzá, ennek ellenére Lily úgy döntött, megkérdezi Jake-et is a biztonság kedvéért. Kizártnak tartotta, hogy a srác ne emlékezett volna Audrey hiányos öltözékére, bár talán épp ez feledtette vele, amit a nő főzött.

Fogta hát a tálat, és elindult vele az ajtóhoz, hogy megmutassa a fiúnak, amikor hirtelen ott termett előtte Nick. Rémületében Lily majdnem elejtette a tálat, ám a férfi bámulatos reakciósebességgel még időben utánakapott, majd láthatóan jót mulatva végigmérte a „betolakodót”.

– Minden rendben?

– Igen – suttogta Lily, miután megköszörülte a torkát, mert egy hang sem akart kijönni rajta.

– Sajnálom, ha megijesztettem.

Valójában Lilyt nem nagyon lepte meg, hogy ilyen hevesen reagál Nickre. Mivel a volt férjét leszámítva évek óta nem került ennyire közel egy férfihoz, érthetőnek találta a testén végigfutó ideges remegést.

– Gondolom, nem azért jött, hogy valami ennivalót lopjon – incselkedett vele tovább Nick.

– Nem, tényleg nem – felelte Lily, és magában azt gondolta, biztos bolondnak nézi őt a férfi. – Jake elfelejtette, melyik névjegykártya melyik edényhez tartozik, én meg felajánlottam a segítségem.

– Igen, az az éhenkórász egyszerűen letépte a cédulákat, hogy mielőbb enni kezdhessen.

– Most nálam őrzi a házat, ha esetleg felébrednének a lányok, és nem tudnák, hová tűntem – magyarázta Lily. – Nagyjából minden kártyát vissza is tudtam tenni a helyére, csak egy sonkás tésztának meg ennek nincs gazdája – mutatta fel Lily a csirkesalátás tálat.

– Ó, őrá emlékszem.

– Az a nő, aki…

– Jóformán félmeztelen volt – fejezte be a mondatot Nick fanyar fintorral.

– Sortot viselt, meg…

– Valami melltartófélét.

– Audrey Graham – bólintott Lily, és visszavitte a tálat a hűtőhöz. – Ráteszem a névjegykártyáját.

– Mindig ilyen lengén öltözve járkál?

Lily majdnem felnevetett, ám aztán rájött, hogy jobb, ha fülét-farkát behúzza, és nem mulat a többieken, hiszen ő is majd összetörte magát, hogy az új szomszéd kedvére tegyen. Igaz, nem vett fel kihívó ruhát, mint sok más nő, viszont az első volt, aki már reggel itt toporgott a ház előtt.

Vajon mire következtet ebből Nick? Talán arra, hogy ő is olyan, mint mindenki más?

– Nos, Audrey… – kezdte bizonytalanul – a válását követően rabja lett a fitnesznek. Mindennap megszállottan kocog, és mivel ma nagy meleg volt…

Lily becsukta a hűtő ajtaját, és megfordult. Nick Malone egyenesen előtte állt, a kelleténél sokkal közelebb.

– Barátságosak errefelé a szomszédasszonyok – jegyezte meg.

– Mondhatni.

– Mindig ez van, ha valaki ideköltözik?

– Igen. – Lily egy kis szünetet tartott, mintha vonakodna folytatni, végül újra megköszörülte a torkát, és kinyögte: – Kevés az egyedülálló férfi.

– Értem – mondta Nick, bár mintha nem különösebben érdekelte volna ez az információ.

– Többnyire házaspárok élnek itt, illetve elvált nők kisgyerekkel – egészítette ki Lily, magában pedig hozzátette: fiatal, magányos anyák, akiknek vannak bizonyos kielégítetlen igényeik… a karamellával kapcsolatban.

Jóllehet a saját igényei eddig csupán egy forró fürdőre és egy jó könyvre korlátozódtak, mióta ez a lélegzetelállító pasi az útjába került, minden megváltozott, és most is úgy érezte, kiveri a verejték a közelében.

– Az összes nő elvált, aki ma itt volt? – Nick már szemmel láthatóan feszengett.

– Dehogy – próbálta megnyugtatni Lily, remélve, hogy a férfi nem fogja azt hinni, kémkedik utána. Hiszen ő csupán a névjegykártyákat jött elrendezni. – Egyszerűen örülnek, hogy új szomszédot üdvözölhetnek.

Egy új férfit, mondta kis híján, de még időben lenyelte. Különben is, ahogy elnézte, ez a pasi naponta szerezhet egy új nőt, ha épp arra vágyna.

De vajon erre vágyik? És mi lesz Jake-kel? Nick biztos nem várja el tőle, hogy minden reggel másik nőbe botoljon bele a konyhában, és ehhez vágjon fapofát. Vagy mégis?

– Bárhogy is van – szólalt meg a férfi –, Jake nagyon boldog. És mivel egyikünk sem valami nagy szakács, sőt gyakorlatilag semmi tapasztalatunk nincs a főzés terén, mindketten örülünk a segítségnek.

– Nekem most már mennem kell. Majd hazaküldöm Jake-et – rebegte Lily, és szándéka szerint higgadtan elsétált a férfi mellett az ajtó felé. Ó, nem, ez egyáltalán nem menekülés volt!

– Még egyszer köszönök mindent! – szólt utána Nick.

– Nincs mit. Biztosan sikerül gyorsan beilleszkedniük.

És talán anélkül is menni fog, hogy naponta új nők fordulnának meg a házban, fűzte hozzá némán Lily.

Négy nappal később

Kora reggel Nick a bejárati ajtó mögött lapult. Szeretett volna kocogni egyet, de ahelyett, hogy egyszerűen elhagyta volna a házat, óvatosan kikémlelt az ablakon át az utcára, mintha attól félne, hogy ezen a békés környéken valaki rátámadhatna.

Csakhogy nem annyira rablótámadástól tartott, mint inkább attól a sportmelltartós nőtől, aki két nappal korábban öt teljes mérföldön át a sarkában volt reggeli futása során, és közben egyfolytában fecsegett. Majd az egész akciót megkoronázta azzal, hogy bekísérte őt a házba is, és még mielőtt Nick észbe kapott volna, a nyakába vetette magát rögtön a konyhában. És pont abban a pillanatban lépett be Jake. Rémálom volt!

Nick semmiképpen nem akart még egyszer ilyen helyzetbe kerülni.

Jóllehet Audrey-nak akkor udvariasan, ám határozottan értésére adta, hogy nem érdeklődik iránta, a nő ezt valószínűleg nem fogta fel.

– Te meg mit csinálsz itt? – bukkant fel most is váratlanul az unokaöccse, mire Nick elkáromkodta magát. – Bocs, nem akartam a frászt hozni rád – ásított a kölyök.

– Meglátod, egyszer még véletlenül lecsaplak, mielőtt odanéznék, ki van a hátam mögött – feddte meg Nick.

– Tényleg meg tudod csinálni? – bámult rá tiszteletteljesen Jake.

– Gond nélkül – biztosította Nick, és remélte, hogy a kölyök megszívleli az intést.

– Voltál már kocogni?

– Még nem.

Jake-nek egyszeriben kiment az álom a szeméből.

– Egy pillanat! Csak nem abban sántikálsz, hogy valakit észrevétlenül kijuttass a házból?

– Tessék? – nézett rá elképedve Nick.

– Úgy értem, egy nőt… esetleg.

– Na, azt biztos nem.

– Felőlem jöhet ide nő. Mondjuk… Audrey. Tudod, akinek ilyen szép nagy dudái vannak – mutatta a kezével Jake, hogy érzékeltesse a méretet. – Egyébként van egy nagyon édes lánya, akivel szívesen megismerkednék.

– Nem fog jönni senki.

– Senki, akit ismerek? – kérdezte lankadatlan kíváncsisággal Jake.

– Még egyszer mondom: nem hoztam ide nőt. És nem is tennék ilyet.

Legalábbis akkor, amikor itt vagy a házban, folytatta volna Nick, de nem akart ilyen álszent lenni. Most tényleg tegyen úgy, mintha szerzetesnek készülne? Csak mert egyedülálló és egy kamasznak a gyámja? Ráadásul egy olyan kamasznak, aki valószínűleg maga is küzd a hormonjaival…

Fogalma sem volt, mit írnak elő elméletileg a nevelési szakkönyvek az egyedülálló szülő szexuális életével kapcsolatban. A gyakorlatban pedig még soha nem kezdett komoly viszonyt kisgyerekes anyukával. Sőt egyáltalán nem fűzte hosszabb viszony semmilyen nőhöz.

– Szóval elvárnád, hogy tizennyolc éves koromig ne csináljam… azt? – Jake értetlenkedve meredt a nagybátyjára. – Azt hittem, jó fej vagy. Hazahozhatnánk mindketten a csajainkat, és jól ellennénk.

Nick nem akart hinni a fülének.

– Neked vannak csajaid? Többen is?

– Nem egészen… Legalábbis pillanatnyilag nem.

– Jó. Tehát pillanatnyilag egy barátnőd van, és azt akarod ide hozni. Tizenöt évesen – foglalta össze újonnan szerzett ismereteit Nick.

– Hát… talán.

– Kizárt dolog.

– Komolyan? – nézett rá csalódottan Jake, mert hirtelen minden álma szertefoszlott.

– Komolyan – szögezte le kemény hangon Nick. Ó, azok a katonaévek csak nem múltak el nyom nélkül!

– Te jó ég! – mormolta Jake. – És én még azt gondoltam…

– Akármit gondoltál, felejtsd el!

Jake némán égnek emelte a tekintetét, aztán eltűnt a konyha irányában.

Ami igaz, igaz, morfondírozott Nick, legalább hat óra telt már el azóta, hogy éjfél tájban meglepte a hűtőszekrény nyitott ajtaja előtt álldogáló fiút. Tehát épp ideje már, hogy megint egyen valamit.

Nick rájött, hogy ha akarna, se tudna itt egy nőt titokban ki- vagy becsempészni, mert Jake ahhoz túl gyakran éhes. Ráadásul nem is mindig ennivalóra fáj a foga…

Ó, istenem, add, hogy végre úrrá legyek ezen a helyzeten! – fohászkodott némán, ahogy ott lapult az előszoba falánál. Hogy menjen így kocogni, ha Audrey bármikor a nyakába ugorhat? Óvatosan résnyire nyitotta az ajtót, ám amint meglátta, hogy a nő a közelben áll egy fa mögött, gyorsan vissza is csukta. Hát nincs jobb dolga ennek a perszónának, mint hogy utána leskelődjön?

Valamikor később, de még a reggeli órákban Nick a füvet nyírta, amikor Lily hazaért a kis SUV-jával. A férfi odaintett neki, aztán folytatta a munkát, mert még a hőség beállta előtt szeretett volna végezni. Hamarosan észrevette azonban, hogy Lily kinyitja a csomagtartót, amely tele volt lécekkel. A nő üggyel-bajjal felnyalábolta őket, és miután becsapta a kocsiajtót, elindult a ház felé. Nick erre letette a fűnyírót, és átballagott hozzá.

– Hoppá! – kapott oda az egyik léchez, amely már majdnem kicsúszott Lily kezéből. – Hadd segítsek!

A nő hirtelen megfordult, mire a rakomány vészesen megbillent. Csakhogy Nick résen volt, és megigazította, magában pedig azt találgatta, hogy vajon ez a nő mindig ilyen ijedős, vagy csak egyszerűen ügyetlen.

– Maga menjen nyugodtan előre, majd én viszem mindet! – mondta végül, és máris átvette az egész nyalábot.

Lily hálásan nézett rá, aztán előhalászta táskájából a kulcsot, kinyitotta a hátsó ajtót, és a konyhán át bevezette a férfit az ebédlőbe. A falak már tompa arany színnel lefestve pompáztak, csak a széles zárólécek hiányoztak.

Nick az egyik sarokba állította a léceket, majd álmélkodva körbehordozta a tekintetét.

– Mindent egyedül csinál?

– Igen, szeretem ezt a munkát. Korábban belsőépítész voltam, és mióta megvannak a lányok, mellékesen házakat renoválok, hogy aztán eladjam őket.

– Fantasztikus munkát végzett! – mondta leplezetlen csodálattal Nick.

– Köszönöm. És maguk hogy vannak? Mit csinál az unokaöccse?

– Jól van… már amennyire a körülmények engedik. De valójában nem látok a fejébe. Maga mit gondol róla?

– Rendes fiú, és nagyon barátságos. Felajánlotta, hogy egy újabb tepsi karamelláért cserébe levágja nálam a füvet.

– Igazán sajnálom.

– Miért? Ez egy fantasztikusan jó ajánlat. A fűnyírás sokkal nehezebb, mint édességet sütni.

– Biztos?

– Abszolút. – Lily kiment a konyhába, és elővett két poharat a szekrényből. – Kér valami innivalót? Úgy látom, jó ideje kint dolgozik már ebben a hőségben.

– Egy pohár vizet elfogadnék – felelte Nick, aki persze követte őt, majd egy hajtásra ki is ürítette a poharat. – Köszönöm.

Lily kérés nélkül újra töltött.

– Szóval akkor nem bánja, ha megállapodom Jake-kel? Ételt adok a fűnyírás fejében.

– Felőlem rendben. Csak arra vigyázzon, nehogy kihasználja magát, vagy túl sok idejét vegye el!

Lily megvonta a vállát.

– Szeretek sütni-főzni, és a mennyiség akkor már nem számít. Mi a kedvenc étele Jake-nek?

– Őszintén szólva fogalmam sincs. Sőt egyelőre elképzelni se tudok semmi olyasmit, amit ne enne meg. Viszont emlékszem, hogy úgy egy éve meglátogattam a nővéremet, aki épp valami párolt húst csinált, és a kölyök abból elképesztő mennyiséget falt be.

– Oké, akkor párolt hús lesz. Tudok még valamiben segíteni?

Nick habozott.

Volna ugyan néhány dolog, amiről szívesen beszélgetne… na de épp Lilyvel? Hiszen alig ismeri. Manapság persze sok nő viszonyul nyitottan a szexualitáshoz, ám hogy Lily közéjük tartozna, az nem valószínű. Nagyon édes, csak kissé félénk teremtés, vagyis nem kérdezheti meg tőle egyszerűen, hogyan tud szexuális életet élni, miközben két kicsi lánnyal lakik egy fedél alatt.

Mindenesetre Audrey-ról talán kideríthetne valamit, ami segítene, hogy ki tudjon térni az útjából.

– Nos – kezdte homlokráncolva –, nehéz erről beszélnem, és nem szeretném, ha magának kellemetlen lenne…

Jesszusom! Lily majd elsüllyedt szégyenében. Tehát tudja! Észrevette, hogy ő titkon epekedik utána, és most kérdőre fogja vonni.

Nick homloka hirtelen elfelhősödött.

– Lily, minden rendben?

– Igen – hazudta Lily nem túl meggyőzően.

A férfi egyszeriben olyan gyengédséget érzett iránta, hogy akaratlanul is tegezni kezdte, mintha meg kellene védenie valamitől szegényt.

– Biztos vagy benne?

– Persze, persze – bólogatott Lily, és ő is azonnal váltott. – Mondd csak el nyugodtan, miről vagy… kiről van szó!

– Audrey Grahamről – bökte ki nehezen Nick, mintha fájna neki Lily jelenlétében arról a nőről beszélni.

– Audrey-ról? – kérdezett vissza nagy megkönnyebbüléssel Lily.

– Mintha említetted volna, hogy minden reggel kocogni szokott.

– Így van.

Lehet, hogy a férfi szeretne találkozni vele? Audrey tényleg látványos műsort csinál a tornagyakorlataiból. A ruhái napról napra szűkebbek, vagyis nyilván beszerzett néhány új darabot, mióta Nick ide költözött. Valaki mesélte is, hogy ő és a férfi két napja együtt kocogtak, aztán Audrey bement Nick házába. De hát az emberek szeretnek pletykálni, ha hosszú a nap. Mindenesetre Lily már csak a felét hitte el annak, amit hallott.

– És tudod, milyen útvonalon jár?

– Nem igazán, csak annyit látok időnként, hogy elfut a házunk előtt. – Persze mióta Nick itt van, azért sűrűbben, tette hozzá magában kissé rosszmájúan Lily.

– Érdekelne, hol és mikor futhatnék úgy, hogy ne kelljen vele találkoznom – jelentette ki meglepő módon a férfi.

Szóval el akarja kerülni? Azt a nőt, akinek ilyen teste van? Egyszerűen hihetetlen!

– Jobb szeretek egyedül kocogni – magyarázkodott Nick. – Két napja Audrey követett, és megállás nélkül beszélt.

– Értem. – Az elképzelésre, ahogy Audrey ugráló mellekkel lohol a férfi nyomában, akinek mindinkább az idegeire megy, Lily kis híján felnevetett, de aztán az ajkába harapott.

– Ha végigmész a kertemen, és a végében előbb balra, majd jobbra kanyarodsz az úton, a település túlsó végén fogsz kikötni. Így ki tudsz térni előle.

Nick felszabadultan vigyorgott.

– Szuper! Igazán köszönöm.

– Nincs mit.

Lilynek úgy tűnt, mintha a férfi szeretne még valamit mondani, ami már a nyelve hegyén van, ám végül meggondolhatta magát, mert csak letette az üres poharat az asztalra, és indulni készült.

– Be kell fejeznem a fűnyírást, mielőtt még melegebb lenne kint.

– Természetesen. – Lily már nyitotta volna az ajtót, amikor a férfi szintén a kilincsért nyúlt, úgyhogy kis híján összeütköztek. Amint felegyenesedtek, egyszeriben ráébredtek, milyen közel kerültek egymáshoz.

A férfi halkan heherészett, míg Lily csak állt bénultan, és némán belélegezte a másik illatát, sőt érezte teste forróságát is.

– A fenébe! – mormolta Nick.

– Mi történt? – riadt meg Lily, mert azt hitte, elárulta magát. A végén még azért kell a férfinak valakitől tanácsot kérnie, hogy őt miképp tudná elkerülni.

– Audrey ott van kint. Épp most láttam a konyhaablakon át, mi több, pont minket néz.

– Miért fontos ez?

– Lily, ez a nő tegnapelőtt utánam jött a konyhába, és a nyakamba vetette magát, épp amikor Jake belépett.

– Ó!

– Azt hittem, elég érthetően a tudtára adtam, hogy nem érdeklődöm iránta, de nyilván nem sikerült, mert azóta is folyton vadászik rám. Jake viszont arról ábrándozik, hogy összejöhet a lányával, így hát nem akarok összeveszni a kedves mamával, ha nem muszáj.

– Magától értetődik – formálta nehezen a szavakat Lily, mert valójában gondolkodni se tudott, csak érezni. Érezni azt a bódító hatást, amelyet a férfi közelsége gyakorolt rá. – De szerinted mit lehetne tenni?

Nick nagyot sóhajtott, és ahogy mellkasa és válla megemelkedett, Lilynek úgy tűnt, még közelebb került hozzá. Annyi biztos, hogy ő már valósággal sóvárgott az érintésére. Egész teste remegett a vágytól, amit részben annak tulajdonított, hogy már hosszú ideje nem volt együtt férfival, részben viszont Nick különleges kisugárzásának. Ez utóbbi pedig természetesen összefüggött a fizikai adottságaival. Mivel Lily nem ismerte, most minden porcikája azt kívánta, hogy ezeket az adottságokat minél alaposabban felderíthesse.

A férfi ekkor némán lehajtotta a fejét, és ajkával már majdnem megérintette Lily nyakát, de ő egyelőre csak a leheletét érezte.

– Ha egy pillanatig így maradhatnék… – suttogta Nick, miközben karját óvatosan a másik köré fonta.

Lily torkán egy hang se jött ki, erőtlen nyöszörgését pedig a férfi nyilván beleegyezésnek vette, mert nem változtatott a testtartásán.

– És ha te is átölelnél…

– Oké – nyögte ki Lily, és teljesítette Nick kérését. Hiszen napok óta arról ábrándozott, hogy megérinti a férfit. Minden lehetséges módon. Olyan képeket vetített elé a fantáziája, hogy rendesen belepirult, a valóság azonban messze felülmúlta minden álmát. Ahogy keze felcsúszott Nick izmos karján a válláig, egész testében megborzongott a gyönyörűségtől.

– Ez az – sóhajtotta elragadtatottan a férfi. – Pont erre gondoltam.

Lily mély lélegzetet vett, és közben a melle kis híján hozzáért Nick mellkasához.

A férfi halkan felnevetett.

– Mindent lát, amit csinálunk. Ha nem bánod, szívesen maradnék így még egy darabig. – Azzal az orrát végighúzta Lily nyakán, és megállapodott a fülénél. Sajnos nem a száján, noha ő annak örült volna igazán.

Nick szorítása egy pillanatra felerősödött, mintha kényszerítenie kellene magát, hogy ne használja ki a helyzetet, aztán hátrahajolt.

– Szerinted már eleget látott? – suttogta Lily szintén józanságra intve magát. Igyekezett arra gondolni, hogy ez az egész csupán színjáték, és nem több.

– Eleget – vigyorodott el Nick, és úgy nézett rá, ahogy egy férfi a barátnőjére szokott. – Remélem, nem bántottalak meg.

– Persze hogy nem. Jó szomszédok mindig számíthatnak egymásra.

– Eltűnt! – örvendezett Nick. – Nekem meg folytatnom kell a munkát. Még egyszer köszönöm.

– Nincs mit – suttogta elvékonyodott hangon Lily, és csak abban bízott, hogy a másik ezt már nem is hallotta.

Aztán megvárta, míg újra megütötte fülét a fűnyíró hangja, majd nekidőlt a szekrénynek, és lecsúszott a földre. Lábát előrenyújtotta, szemét lehunyta, és újra felidézte magában az iménti jelenet minden pillanatát. Felkavaró pillanatok voltak, annyira, hogy úgy érezte, soha nem élt még át ilyet.

3. FEJEZET

Jake nem kémkedett utánuk. Tényleg nem. Ő csupán elment Lily háza előtt, amikor a túloldalon észrevette Audrey Grahamet, aki most is egy parányi topot viselt, és aki pár napja szinte lerohanta a nagybátyját reggel a konyhában.

Bezzeg őt a lánya egyetlen pillantásra se méltatja a suliban! A tizenhat éves Andie természetesen klasszisokkal állt fölötte, Jake azonban úgy vélte, egy fiúnak mindig szabad reménykedni.

Nézte, ahogy Mrs. Graham Lily házát figyeli, és valami nagyon nem tetszik neki. Ugyan mi a fene lehet az? – töprengett Jake, aztán fejét az ablak felé fordítva ő is felfedezte a nagybátyját meg Lilyt.

Úgy tűnt, hogy Nick az asszony nyakát nyalogatja, ami szemmel láthatóan tetszett Lilynek.

Lehet, hogy a nők szeretik az ilyesmit? – morfondírozott Jake, és a cipője orrát kezdte tanulmányozni.

Nem tudott sokat a nőkről, ezt pedig még egész biztos nem hallotta sosem. Mert megcsókolni valakinek a nyakát – az rendben van. De végignyalni? Jó, ő ezt is ki tudná próbálni, hiszen szinte mindenre nyitott, főleg, ha Andie Grahamről van szó. Neki minden kívánságát kiolvasná a szeméből, és készséges rabszolgája lenne, ha valaha is elérhetné, hogy a lány egyáltalán tudomást vegyen a létezéséről és annyira közel engedje magához, hogy kezdhessen valamit a pompás nyakával.

Jake tekintete újra a nagybátyjára és Lilyre esett. Nem igazán tudta, mit tartson kettejükről. Egyfelől nem akarta, hogy Nick feldühítse Andie mamáját, ha netán az a lány mégiscsak észrevenné őt egyszer. Másfelől kedvelte Lilyt. Aranyos, megértő nő volt, aki nem utolsósorban fantasztikus karamellát tudott készíteni. Jake nem szerette volna, ha bárki megsebzi.

Néhány nappal ezelőtt ugyanis véletlenül rajtakapta a konyhában a nagybátyját Mrs. Grahammel, és biztos volt benne, hogy Lilynek rosszulesne, ha tudomást szerezne a dologról. Merthogy a nők állítólag nem szívesen osztozkodnak egy pasin.

– Bocs, a Malone-házat keresem. Ez az?

Jake egy pillanatig azt hitte, álmodik. Hiszen ezt a hangot ismeri! Erről ábrándozott – no meg a gazdájáról.

Szándékosan lassan megfordult, hogy meggyőződjön róla, valóban Andie Graham áll ott. És hogy valóban megszólította őt!

– Hát… – Mély lélegzetet vett, és tekintete végigkalandozott a lányon, aki szűk sortot viselt spagettipántos, fehér toppal. Őrület!

Andie furcsálkodva nézte, mintha kicsit zakkantnak tartaná.

– A Malone-házat keresed? – ismételte el Jake valami rémesen mutáló hangon, noha úgy tudta, hogy azt már egy teljes évvel korábban elvesztette.

A lány némán bólintott. Minden jel szerint attól félt, hogy szavakkal úgysem hatolhat el a hibbant kölyök agyáig.

– Én ott lakom – hebegte Jake, bár feltételezni se merte, hogy a látogatás neki szól.

Andie ezt vagy nem hitte el, vagy valóban összezavarodott, mert a homlokát ráncolta.

– Nick Malone az apád? – kérdezte végül.

– Nem, a nagybátyám.

– Aha. És ez itt a ti házatok?

– Nem, a miénk ott van a szomszédban – mutatta Jake.

– Ja, mert azt hittem… – Andie így egészen más volt, mint a fiú álmaiban szereplő aranyhajú hercegkisasszony. Valódi volt, olyan valódi problémákkal, amilyenek bárkinek lehetnek. – Az anyámat keresem.

Jake meghökkent. Ezek szerint a lány azt hitte, hogy a mamája náluk van a nagybátyjával? Hogy van valami köztük?

– Ott a mamád – intett fejével a túloldal felé, ám rá kellett döbbennie, hogy Mrs. Graham időközben kámforrá vált. – Pedig az előbb még láttam.

– Gondolod, hogy bement hozzátok?

– Nem, mert a nagybátyám nincs otthon.

– Értem. És nős?

– Nem – felelte Jake, noha fogalma sem volt, miért fontos ez.

– Aha… Hát akkor én… – Andie kutató tekintettel végigmérte a srácot. – Nem ismerlek én téged valahonnan?

Jake megrázta a fejét, ám ekkor beléhasított a felismerés, hogy hiszen itt az ő nagy esélye! Andie végre észrevette, még ha csak azért is, mert segített neki megtalálni egy házat.

– Jake vagyok, Jake Elliott. Egy iskolába járunk.

– A Jeffersonba? És hányadikos vagy?

– Kilencedikes. – Jake tudta, hogy a lány tizedikes, vagyis abszolút elérhetetlen a számára.

– Oké. Na, nekem most mennem kell, hogy megkeressem az anyámat. Majd találkozunk még.

– Persze, találkozunk még – nézett a lány után üdvözült mosollyal Jake.

Ó, azok a karcsú, napbarnított lábak! Az a hosszú, lobogó, szőke haj! Bárcsak megismételhetné ezt az egész beszélgetést anélkül, hogy teljesen idiótának érezné magát!

Andie szóba állt vele! És most már tudja a nevét, meg azt is, hogy hol lakik. Ezen az éjszakán megint róla fog álmodni, és biztosan még szebbeket, mint eddig.

Na jó, talán nem ez volt élete legjobb ötlete.

Nick bement a házba, amely megvédte a fürkésző pillantásoktól és attól, hogy mindössze egy centire legyen Lilytől.

A hihetetlenül érzéki Lilytől…

Bosszúsan elhúzta a száját. Az érzéki szó nem azt fejezte ki, hogy a szomszédasszonyához fűződő viszonya bonyodalommentes. Különösen egy olyan helyzetben, amikor serdülő unokaöccsével él egy fedél alatt, aki arról ábrándozik, hogy nőket hoz haza.

Nem, Lilyt átölelni és a nyakát becézgetni – még ha csak képletesen is – egyáltalán nem volt jó ötlet. Viszont jó érzés volt. Sőt mennyei!

Nick megpróbált valami másra gondolni. Bármi másra, csak nem arra, hogy mennyi ideje nem volt már nővel, és hogy milyen képtelen vállalkozás lenne Lilyt az ágyába csábítani.

A szűk sportruhákat viselő Audrey-t természetesen bármikor megkaphatná, csakhogy őt se teste, se lelke nem kívánja.

Lily viszont minden valószínűség szerint elérhetetlen. Biztos, hogy soha életében nem volt még futó kalandja. Egyszerűen túl aranyos, túl kedves, túl barátságos.

Ami azt illeti, neki egyáltalán nem az esete, mégis… Vitathatatlanul csinos a hosszú, szőke hajával és a kedves, nyílt mosolyával, amely olyan természetesnek hat. Hát ez az! Lily természetes és kedves, emellett pedig hihetetlenül érzéki.

Nick hozott magának egy pohár jeges vizet a hűtőből.

A fenébe is, jól elcsavarta a fejét ez a nő!

Puha és törékeny volt a teste, és ahogy hozzáért, enyhén megremegett, sőt el is vörösödött. Na és az illata! Nick alig tudta megtürtőztetni magát, hogy mindjárt a konyhában neki ne essen.

Ivott egy nagy korty vizet, de az sem hűtötte le.

Gondolatban végigvette a nőket, akik a beköltözése napján felbukkantak nála, hogy ételt-italt hozzanak, és kimondatlanul is felkínálják magukat. Remélte, hogy legalább egy akad köztük, akivel ennél többet is el tudna képzelni, de újra meg újra azon kapta magát, hogy Lily háza felé tekint vágyakozva.

Pedig az lesz a legjobb, ha távol tartja magát tőle.

Jake-kel kell törődnie, továbbá rendezni a nővére hagyatékát, és kideríteni, lesz-e elég anyagi eszköze ahhoz, hogy mindhárom fiú egyetemre járhasson. És csak a maradék idejében foglalkozhat a saját életével. Kizárólag akkor.

Ennyi teendő le fogja kötni az energiái javát, így nem forognak majd a gondolatai folyton egy bizonyos érzéki nő körül.

Három nappal később

Lily megmutatta Jake-nek, hogyan kell a kis benyílóban leszedni a régi tapétát, a srác pedig közben elkezdte Audrey Grahamről faggatni. Lily elkomorodott. Lehet, hogy Audrey még mindig üldözi Nicket? Azok után is, hogy milyen látványos műsort rendeztek számára ők ketten itt, a konyhájában?

Megborzongott, ahogy visszaemlékezett arra a jelenetre. Hihetetlenül jó volt, jobb, mint az igazi karamella…

– Ismered, ugye? – nézett rá Jake, akivel időközben szintén összetegeződtek.