Copyright © Lőrinczy Judit, 2022

Borítógrafika © Szabó Vince, 2022

Hungarian edition © GABO Könyvkiadó, 2022

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének

közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelő: Gelányi Mariann

Korrektor: Czene István, Nógrády Péter

ISBN 978-963-566-327-9

Elektronikus verzió v1.0

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

www.dibook.hu

„Nem akármilyen önbizalma lehet annak a népnek, amely a lapályra telepszik. Puszta erején kívül nem számíthat másra. Itt nincsenek barlangok, sziklák adta zugok, ahol a hegyvidéki ember meghúzódhat, és kilesheti az idegen szándékát. Itt szemtől szembe kellett állni a betolakodóval. Ezért is harcias az itteni nép. Ha nem lett volna az, ma hírmondó sem lenne belőle. (…)

A hatalmasokat, legyenek azok bármilyenek, nem szenvedi. A maga urának tartja magát, kin csak az Isten uralkodhatik. Az alföldi mindig betyárpárti, még ha pandúr, akkor is. A törvény, ez az úri huncutság, szerinte csak kijátszani való. (…)

Itt a virtus az élet odavetésénél kezdődik. Minden szabadságharcos, társadalomfordító eszme a legbőségesebb emberanyagot itt találta, s nemcsak számban, de minőségben is elsők voltak az itteni férfiak. Ha betelt a pohár, ki kell azt inni. Nincs földi hatalom, amely megállíthatná ezt a népet, mely régi, büszke hagyományaira emlékszik ilyenkor tetteiben.”

TEMESI FERENC: A por

(szótárregény részlet az alföldi szócikkből)

I. RÉSZ

Elült az éjféli szél, elhallgattak a kabócák. Csönd ereszkedett a tájra, mintha Isten lelke szállt volna alá. Ám nem folyt víz a mélyben, amely felett lebeghetett volna. Az egykori, széles folyómederben már csak tavasszal csörgedezett a csermellyé változott Tisza, amely mostanra, nyár derekára teljesen kiszáradt. A zörgő cserjék rejtekében várakozó férfi gyerekkorában még látta az évről évre megfogyatkozó folyót, de az árvizeket már ő sem tudta elképzelni. Milyen lehetett a Tisza egykor, amikor a folyó még ebbe a hatalmas mederbe sem fért bele, és kiöntött! Amikor a partján élők még észben tartották: a víz magának követeli az óvatlan életet.

A férfi másféle veszélyekkel számolt, mint a felmenői. Napszállta óta ült mozdulatlanul a rejtekhelyén, figyelme mostanra el-elkalandozott, és amint ez tudatosult benne, újra emlékeztette magát arra, miért jött. Lovát a közelben, egy bokrosban hagyta, vízzel, élelemmel. Nem akarta, hogy az állat vele legyen, teljes csöndre, nyugalomra volt szüksége.

Bevett egy koffeintablettát. Óvatosan kinyújtóztatta az egyik, majd a másik lábát. Megmozgatta a hátát, mint egy kígyó, aztán ismét mozdulatlanságba dermedt. Homlokát nyomta a feltolt éjjellátó szemüveg szíja. A hold olyan erősen világított a kiszáradt folyómeder fölött, hogy a vadász inkább a szemére hagyatkozott, nem a műszerre.

A legmélyebb álmok óráját várta, amikor minden élő és másélő a legfáradtabb, legelnehezültebb és legfelkészületlenebb, ha meglepik. Tudta, ha rövid időn belül ismét megmozdul, sokféle érzékszerv figyelmét vonná magára, de ahogy telt az idő, egyszer csak bizonyosság szállta meg: végre egyedül maradt az alföldi éjszakában. Ehhez mindig is volt érzéke, felismerte a másélőket és szándékaikat, és arra is rájött, ha titkon őt figyelték. Milyen sokszor múlt már ezen az élete! Egyedül van, ez bizonyos, ám valami mégsem hagyta nyugodni. Rossz érzések gyötörték, amióta csak elfoglalta a helyét.

Magában úgy hívta ezt, a jövő jelen idejű érzékelése. Még könyveket is olvasott erről a tudásról – az egyikben találkozott a kifejezéssel, és megtetszett neki –, pedig effajta művelődést senki nem nézett volna ki belőle. Egy jótevője adta a kezébe az olvasmányokat. Kettejük találkozása megváltoztatta az életüket – a férfi legalábbis szerette ezt hinni –, és azóta égitestekként keringtek egymás körül. A férfi az alföldi sivatag végtelenjében élt, az volt az otthona, a világ, amit ismert, ám a nő sosem tartott vele, inkább elfogadta, hogy csak alkalmanként találkoznak. Olyankor hosszan beszélgettek a könyvekről, és a saját lelkükben felhalmozódott tudásról. A lehetséges jövőről, amely azonban számukra nem volt közös.

A férfi megszokta, hogy a jövő képei egy óriási mozaik szétszórt kockáiként, vagy egy kirakós töredékes darabjaiként jelennek meg előtte. Idővel rájött, hogy egyes eseményeket át fog élni, míg mások tőle távol, mégis az ő életével összefüggésben történnek meg. Minél jobban közelgett az esemény ideje, annál élesebben, annál részletesebben látta, míg végül minden a helyére került, miként a fehér ruhás nő is az ő életében. Amikor végre találkoztak, azonnal tudta, hogy ő az, őt látta az álmaiban. Csak egyet nem tudott eldönteni, és erre sem az olvasmányaiból, sem a nőtől nem kapott választ: vajon minden eleve elrendeltetett, és a választási lehetőség csak illúzió, vagy a döntéseivel valóban alakíthatja a jövőt? A saját sorsát?

Már számtalanszor látta magát itt ülni. Látta a hasadékot, látta felnyílni, a ragyogó fényt kiáramlani, és szinte érezte az arany fémes szagát. Ezen az éjszakán, ezen az órán megtörténik. De a meder felett most csend és sötétség honolt. Vajon lemaradt a kiáradásról? Miért nem történik már meg? És miért nem lát mást, miért csak ezt a hasadékot? Miért érzi úgy, hogy csak mostanáig lát? Ha nincs több jövőkép, nincs több mozaik, itt a vége?

Azelőtt meg sem fordult a fejében, hogy akár el is sétálhatna innen. Még a fehér ruhás asszony sem figyelmeztette, még ő sem mondta, hogy hagyjon fel a terveivel. Minden olyan magától értetődő volt, egészen eddig a percig. Mégis mitől fél annyira? Arra gondolt, dönthetne másként, itt és most. Elmosolyodott, mert rájött, van szabad akarata. De ha feláll és elsétál, sosem tudja meg a választ.

Szíve hevesen dobogott, amikor rászánta magát a cselekvésre.

Elhagyta rejtekhelyét. Elgémberedett térdébe minden lépésnél fájdalom hasított, ahogy leereszkedett a meredek partoldalon. Összeszorított foggal tűrte. A Tisza medrének középvonalához tartott, ahol jó húsz méter hosszan nyílt a még mélyebb hasadék. Pontosan ott, ahol a másik érzékelésben látta.

Óvatosan haladt, félúton egy kiszáradt hordalékfákból és porral betemetett, szemétből álló halom fedezékében leguggolt, és néhány percen át hallgatózott. A mozaik egy darabja szerint volt, van vagy lesz egy olyan időszelet, amikor a mélyedést százak veszik körbe. De ez is megtörtént már, vagy csak ezután fog? És hol lesz ő akkor?

Szívverése lassan megnyugodott, miután megint megbizonyosodott róla, hogy egyedül van. Elfogta a kísértés, hogy a szemére húzza az éjjellátót, de elhessegette a gondolatot. Órák óta szoktatta magát a sötétséghez, melyet még a közeli Martfű gyér fényei sem törtek meg. A zöldes fénytől beszűkülne a pupillája, és amikor leveszi az éjjellátót, nem fog ennyire élesen látni, mint most. Ráadásul nem segít észrevenni a másélőket.

Amikor közelebb ért a folyómeder közepén tátongó, jó hat méter széles, és több méter mély hasadékhoz, kivehetőbbé vált a holttest, amelyet a rejtekhelyéről észrevett. A szerencsétlenül járt férfi félig belecsúszott a hasadékba, vagy talán éppen onnan igyekezett kifelé, amikor elérte a végzete. Vastagon beterítette a por, alighanem itt kapta el a szárazvihar, bizonyára megtelt a tüdeje a finom, alattomos szemcsével, de az is lehet, hogy már halott volt az ítéletidő érkezésekor. A vadász nem látott rajta olyan sérülést, ami a halálát okozhatta. Ha nem a vihar végzett vele, talán szívrohamot kapott, vagy kiszáradt, erejét kiszívta a perzselő nap. Nem ritka eset a sivatagban. Az alak ócska kabátot, szemvédőt, szakadt ujjú kesztyűt viselt. Csapzott, ősz haja félig a szemvédő szíja alá szorult. Idős férfi táska, élelem, víz nélkül. Te nyomorult, vajon téged is egy látomás vezérelt ide? A nappali, júliusi forróság szinte megaszalta a hulla bőrét, de szabadon maradt tagjait nem kezdték ki a dögevők. A vadász csodálkozott, hogy bár egész éjjel figyelt, egyetlen vadkutyát, varjút vagy keselyűt sem látott a közelben ólálkodni.

Amikor megbökte a hullát, először azt hitte, eltévedt csavargó fekszik a szikkadt, felrepedezett földön, aztán meglátta a hasadék mélyén heverő földradart. Ebből bizonyossá vált számára, hogy ő fedezte fel elsőként a holttestet, különben az értékes készüléknek már lába kélt volna. A földradar a túlélés záloga lehet ezen a vidéken, az éjjeli vadász el sem hitte a szerencséjét. Csavargók nem járkálnak efféle készülékkel a Tisza medrében. Vagy ő is zsákmányolta valakitől?

Óvatosan megkerülte a holttestet, hogy lemásszon a radarért, azonban véletlenül belerúgott egy kőbe. A fájdalomtól felszisszent, a nehéz görgeteg lezúdult a hasadékba; mintha baltával törtek volna szét egy tükröt egy visszhangzó csarnokban. A férfi gyorsan a hasadékba csusszant, és percekig hallgatózott, a perem fölött kémlelt kifelé. Keze a pisztolyára siklott, aztán eszébe jutott, hogy másként is körül kell néznie. Lejjebb húzódott, és behunyta a szemét. Percekig fülelt, érzékelt, lelki szemei előtt nem pisztolyt, hanem fénylő bárdot szorongatott. A képzeletbeli fegyver megnyugtatta.

Miután negyedóra elteltével sem jelent meg élő vagy másélő, a vadász eltette bárdját, e világi pisztolyát a fegyvertáskába csúsztatta, aztán óvatosan a hasadék mélyére araszolt.

A földradar fogantyújának hideg fémje szinte égette a tenyerét, amikor megragadta. Eltöprengett, hová tegye, hogy mások ne lássák meg nála. Nem fér bele a hátizsákjába. A halott férfi kabátja kopott volt, de hosszú, és a vadász most már értette, miért: az öregember az alá el tudta rejteni az értékes készüléket. Jobban megnézte a radart. A szerkezet holografikus kijelzője meglehetősen pontos képet alkotott a mélyben rejtőző tárgyakról. Elfogta a kísértés, hogy bekapcsolja, de attól félt, zajt keltene, és ki tudja, milyen távoli gépekre küldene elektronikus üzenetet. Nem, előbb elviszi valakihez, aki tudja, hogyan kell bánni az efféle intelligens szerkezettel.

Úgy döntött, elveszi a kabátot is, és rejtekhelyet keres a zsákmányával, ahol meghúzhatja magát virradatig. Akkor majd eldönti, túladjon-e a radaron. Az ő igazi barátja a lőfegyvere volt, egyszerű, hagyományos szerkezet, amely nem gondolkodik helyette. A vadász nem szerette mesterséges intelligenciára bízni magát. Nem kell a földradar, nem vagyok gyűjtögető, gondolta. De előbb még megnézi, amiért valójában jött. Tényleg úgy van-e, ahogy az álmai mutatták.

Belehasított a felismerés: az öregember is látta. Földradarral jött ide. Ő is a kincsre vadászott, de nem jutott messzire. A férfit csalódottság és düh fogta el, mert azt hitte, megelőzték. Meg kell bizonyosodnia, meg kell néznie a hasadék legmélyebb pontját, azt a részt, ahol mintha a föld nyílt volna meg a kiszáradt Tisza medrében. Közelebb lépett, és lenézett az üregbe. A nyitott, rozsdaette, üres fémkoporsó úgy tátongott benne, mint egy szörny szája.

A radar váratlanul pityegéssel jelzett, a férfi ijedtében majdnem elhajította a készüléket. Hosszú másodpercekig kereste, hol lehet kikapcsolni, míg izzadt tenyere végre rátalált a gombra. Az éles csipogás abbamaradt, de a vadász tudta, ez bőven elég volt ahhoz, hogy a közelben lévők meghallják. Hamarosan társaságot kap, ez bizonyos. Lóta betyárjai, vagy a Halasi Hétlövetű Csavargók portyázó felderítői, vadkutyák és aranysakálok, amiket egyesek szerint a másélők irányítanak: ezen a helyen mindenre számítania kell. És ha csak e világi alakok jönnek, még szerencséje van. Ha másélőkkel is meg kell küzdenie, nehéz éjszakának néz elébe. Máris úgy érezte, ezer szempár szegeződik rá sok-sok kilométer messzeségből.

Övéből idegesen elővette a pisztolyát, ellenőrizte a tárat. Elméje másik rétegében megragadta a bárdot. Már annyiszor gyakorolta, hogy egyszerre érzékelte mindkét valóságot, és egyszerre tudta használni mindkét fegyverét. A bárd szinte hozzánőtt a tenyeréhez, a karja meghosszabbításává vált. Elég volt erre gondolnia, és a másélők előbb-utóbb megfutamodtak. A hús-vér emberek általában ugyanígy reagáltak, ha a pisztolya csövével néztek szembe.

Most azonban egy hasadék mélyén lapult, ahonnan mielőbb ki kell másznia. Amikor kiutat keresve felnézett, a csillagok és a hold fénye körberajzolták egy alacsony, zömök férfi sötét sziluettjét. Az idegen a hasadék peremén állt, magasan felette, és a vadász azonnal rájött, hogy a párbaj nehezebbik térfelét kapta. Az idegen mintha viselt volna valamit a fején, egy kúp alakú sisakot. Egy másélő? Vagy valódi ember? Sokszor alig lehet megkülönböztetni őket. A golyó az utóbbinak jó lesz, ha pedig másélő, mire fentről rávetné magát, neki már a kezében lesz a bárd. Elméjében az olyan éles, gondosan elképzelt, végletekig tökéletesített fegyverként élt, hogy a másélők ellen már a legenyhébb koncentráció is elég szokott lenni. A pusztában szüksége volt erre a tudásra.

Az idegen azonban meg sem moccant, és a vadász ebből arra következtetett, hogy a fölötte ácsorgó alak mégiscsak ember, aki nem érzékeli a gondolat alkotta bárdot. Nem kerülte el a figyelmét, hogy az idegen kezében nem volt pisztoly, se más lőfegyver. A vadász megnyugodott, mert a peremen álló el is veszítette magaslati előnyét. Már rég lelőhetett volna, mint egy kutyát, gondolta a vadász. De valahogy – férkőzött be a félelem a tudatába ismét – még sincs minden rendben. Észre sem vette, hogy a képzeletbeli bárd elpárolgott a tenyeréből, csak a pisztoly fémjének hűvöse maradt.

A vadász, Szolnok megye párbajhőse, akinek a fejére öt magyar és három román megyében tűztek ki több ezer eurós vérdíjat, gyors mozdulattal – mint már annyiszor életében –, szempillantás alatt célra emelte fegyverét, ám ekkor hangtalan nyílvessző ütötte át a szívét.

A vézna fiú görnyedten ült a verandán a térdére fektetett könyvvel. Lassan haladt, nehéz olvasmány volt a sűrű, apró betűvel szedett szöveg.

– Melyik részt olvasod, Zsolti? – kérdezte a fiútól Károly, a negyvenes éveiben járó prédikátor. Megreccsentek a fadeszkák a lába alatt. Mire közelebb ért a gyerekhez, már tudta is a választ.

– A lovasokat és a Bárányt – felelte Zsolti.

Károly letelepedett mellé, de nem a gyerekre, hanem a távolba nézett. A nap mintha lenyugvóban lenne, pedig még csak kora délutánra járt az idő. Hamarosan megint be kell húzódniuk.

– Abban a részben nincs vigasz.

– Nem vigasz kell, atyám – motyogta a fiú olyan halkan, hogy Károly alig hallotta a kabócák zümmögésétől.

Zsolti szavai hideg zuhanyként hatottak a férfira. Ennyire hiábavaló a munkám?

– Akkor mi? – kérdezte kiszáradt torokkal.

– Válaszok. Válaszokat szeretnék.

– Mint mindannyian. Az emberek évszázadokkal ezelőtt is azt hitték, eljött a világvége. A jóslatok már annyiszor beteljesedni látszottak, és aztán mégis minden ment tovább. – A fiúra nézett. Zsolti is a vörös napkorongot bámulta. Mindketten arra gondoltak, a nap olyan fekete lett, mint a szőrzsák, a hold pedig olyan, mint a vér. A kabócák hamarosan elhallgatnak, mintha egy láthatatlan karmester intené őket csöndre. Az emberek a föld remegését a talpukban érzik meg először, ám ahogy a tomboló homokvihar ideér, valamennyien elbújnak a tanya védett, földbe vájt szobáiba, ahol Károly és segítőtársa, Aranka aludt a befogadott, árva gyerekekkel. A prédikátor mélyet lélegzett. – Olvasd olyan szemmel, mintha a múltról szólna, nem a jelenről vagy a jövőről.

– De hát ez jóslat, nem a múltról szól!

– Honnan tudod, Zsolti?

– Látom, hogy elkezdődött – makacskodott a fiú. A kezébe került egy régi fényképalbum az ötven évvel korábbi Alföldről. Ő és a többi, befogadott gyermek döbbenten forgatták a megsárgult lapokat. A képeken hömpölygött a Tisza, a part menti fák zöld lombkoronája a vízfelszínre borult, az ágakon fehér kócsagok időztek. Mára mindez nyomtalanul eltűnt. – Tudni akarom, hogyan lesz.

– Ahhoz mi nem vagyunk elég okosak, sem hatalmasok, hogy tudjuk, hogyan lesz. – Károly megállta, hogy hozzátegye: csak az Úristen.

A fiú lehajtotta a fejét, a szövegre meredt, de percekig nem lapozott. Arra gondolt: Leírták, hogyan lesz, miért nem magyarázza el, mit jelent a szöveg? Ő sem tudja? Nem merte megkérdezni a prédikátortól.

Károly hallgatott, hagyta, hadd töprengjen a fiú. A nap hamarosan olyan fekete lesz, mint egy zsák mélye, amint eltűnik a közelgő felhő sűrűje mögött. Már a második szárazvihar a héten. Tönkre fogja tenni a veteményest, és akkor lehet, hogy megint költözniük kell. Károly nem akart továbbállni Szentes mellől; itt megtűrték, és néhány hónap elteltével, amikor a helyiek látták, hogy a városszéli tanyát a kezükbe vették, dolgoznak, mint mások, be is fogadták őket. A férfi és segítőtársa, Aranka előzőleg a derekegyházi ökofaluból szöktek meg. A közösség elviselhetetlenül szigorú törvényei után Szentes jó helynek tűnt, mert elég messze esett tőle Szeged és Szolnok is a maguk hatóságaival.

Csak egyszer, a tanya elfoglalásának hetében, egy hideg, márciusi napon szorult össze a szíve, amikor egy fekete ruhás, fekete kalapos – betyár kinézetű –, fiatal férfi csillogó, sarkantyús csizmájában megjelent a verandán. Vér Bertalan néven mutatkozott be, de Károly csak akkor jött rá, hogy a férfi a helyi pandúr, nem útonálló, amikor a rendfokozatát is hozzátette. Hatalmas, fehér ménjét laza kantárszáron vezette, a ló úgy nézett körbe, mintha teljes tudatában lenne annak, hogy szolgálatban van. Az őrmester tudni akarta, miféle szekta alakult a város határában, és feltett néhány kérdést Károlynak, aki készségesen és higgadtan válaszolt. Szíve mélyén azonban aggódott, mert a befogadott fiúk papírjaival nem szolgálhatott. Vér Bertalan azonban csak körülnézett a portán, és később is többnyire a kalapjához emelt ujjal köszönt nekik.

Idővel mindenki megnyugodott a tanyán, kezdték magukat biztonságban érezni, és örömmel végezték a napi feladataikat. Csak ez a szárazvihar, ez a szörnyű csapás ne lenne. És az a másik, motoszkáló érzés, amit az őrmester ültetett el Károlyban. A körzeti megbízott egyszer minden bevezető nélkül azt mondta, ha a derekegyháziak idejönnek, kevés lesz a szentesi rendőrség, hogy megvédje őket. Egyelőre ennek semmi jele nem volt, a derekegyháziak küldöttei, akik olykor kijártak árulni a szentesi piacra, nem kérdezősködtek, látták-e a szökevényeket, bár ennyi idő elteltével nyilván tudhatták, hogy ő és Aranka csak Szentesig menekültek. Károly pedig, aki soha, senkinek nem beszélt a derekegyházi évekről, túl fáradtnak érezte magát ahhoz, hogy valahol, messze innen sokadjára is újrakezdje az életét.

Mindig is szerette ezt a porlepte, világvége-hangulatú vidéket, a csalóka érzést, hogy idáig már nem ér el senki keze, idáig nem lát el a hivatalnokok szeme. Ha eddig nyugtunk volt Derekegyháztól, most már így is lesz. Károly legalább annyira hitt ebben, mint Istenben.

– A Biblia ideje talányos, Zsolti – magyarázta a fiúnak már nem először. – Az idő Isten ajándéka, hogy segítsen eligazodni az életünkben. Amikor meghalunk, már nem lesz rá szükségünk. Nem tudhatod, hogy egy bibliai történet valójában mennyi időt ölel fel a mi fogalmaink szerint. Ami Istennek egy nap volt a teremtéskor, az számunkra több millió évnek felelhet meg. Igen, lehet, hogy elkezdődött a világvége, de lehet, hogy nem.

– Aranka azt mondja, a Bibliát szó szerint kell venni – erősködött a fiú.

– A Biblia minden szava igaz. De nagyon nehéz érteni Isten akaratát. Ezért a sok jelkép, hogy segítsen elképzelni az embereknek az elképzelhetetlent.

– Mind meghalunk, Karesz atya?

A fiú most először nézett fel a férfira. Zsolti rettegett, hogy a halál olyan lesz, mint amilyennek egy álomban látta. Eltemetik, miközben él, de már nem tud beszélni, végtagjait nem képes felemelni, hogy tiltakozzon, és végül beteríti a sötétség, ahogy ráhúzzák a földet. Magára marad a mélyben, levegőtlenségben az idők végezetéig.

– Számomra megnyugtató, hogy előbb vagy utóbb meghalunk – felelte Károly. – Na, add a könyvet, mutatok valamit.

Belelapozott a Bibliába, kikereste a Zsoltárokat, és visszatette a fiú ölébe. Zsolti némán olvasta, ahol a prédikátor a piszkos körmével a szövegre bökött. Károly várt még egy kicsit, figyelte, ahogy a fiút beszippantja a vigasz ígérete, az, amit ő minden körülmények között Isten jelenvalóságaként értelmezett – még ha a halál árnyékának völgyében járok is, nem félek a gonosztól, mert te velem vagy –, aztán felkelt, hogy ellenőrizze a tanya körüli víztározókat.

A satnya bokrok letört ágai ropogtak a lába alatt, talpa időnként belesüppedt a homokba. Aranka alapos munkát végzett, nem hagyta, hogy a fiúk elkanászodjanak. Minden ciszternát lezártak, csak az egyiken kellett kissé jobban megszorítani a csavarokat. A szárazvihar egyre közeledett, Károly a csavarkulccsal a kezében szórakozottan ütögette a combját. Egy régi dal járt a fejében egész délelőtt, de nem jutott eszébe a buta szöveg minden sora. A szentesi rádió játszotta a kívánságműsorban.

– Itt az idő – mondta egy hang a háta mögött.

Károly megfordult.

Zsóka, a tanyára néhány hónappal korábban befogadott fiatal nő útra készen állt. Károly szíve elszorult az aggodalomtól. Egy pillanatra eljátszott a gondolattal, hogy megpróbálja lebeszélni a lányt az indulásról, de aztán eszébe jutott, hogy ő is eljött Derekegyházról a hite erejébe kapaszkodva. Károly az első perctől fogva érezte, hogy Zsóka szintén a múltja elől menekül. A nő csak egyszer utalt rá, hogy néhány évvel korábban megerőszakolták Szolnokon. Károly kötelességének tekintette, hogy segítsen feldolgozni a támadást, de Zsóka többé nem hozta fel a témát, a prédikátor pedig inkább nem erőltette. Talán nincs is rá szüksége, hiszen egyedül utazik. Akkor bizonyára nincs benne félelem, vagy képes azt kezelni. Mégis, Károly úgy érezte, hogy Zsókával befejezetlenül maradt a beszélgetésük fonala, főként hitkérdésekben. Az elmúlt hónapokban olykor éjszakába nyúlóan vitatkoztak a verandán, a szúnyogriasztó füstjében. A rovarokat végül mindig Károly dohánya zavarta el aludni. Egy kínos hajnalon sikerült tisztázniuk azt is, hogy a férfi és Aranka nem egy pár, mi több, Karesz atya – a tanyán így hívták őt a kisebb-nagyobb befogadott fiúk – nem a nőkhöz vonzódik.

A lány is érezte, hogy Károly mondani akar valamit, de a férfival ellentétben ő úgy vélte, mindent megbeszéltek a rövid idő alatt, amit a tanyán töltött.

Mintha egy másik életben vetődött volna Szentesre, Károlyék házához. Zsóka néhány hónapja a nővéréhez tartott Szegedről Szolnokra. Egy kéthetente egyszer induló, páncélzattal és fegyveres őrrel megerősített távolsági buszra váltott jegyet. Azonban a jármű Szentes határában, egy csárdánál lerobbant, és akik nem tudták megfizetni a kocsmáros panzióját, azok gyalogszerrel indultak tovább Szentesre, szállás és fuvar reményében. Zsóka lemaradt, lassan ráesteledett. A város határába érve már iszonyúan szomjazott. A bozótossal körbevett tanyához vezető bekötőúton találkozott Arankával és Károllyal. Zsóka elfogadta a vizet, amit kínáltak, néhány szót váltottak.

A mentesítő buszra újabb két hetet kellett várni, és addigra Zsóka feltalálta magát a tanyán. A vendéglátói hamar megszerették, miként Zsóka is az itteni életet. Mutatott néhány trükköt Károlynak az ideális locsolásról, amiket még a nagynénje néhai férje tanított neki a balástyai gazdaságában. A vízveszteséget a minimumra kellett szorítani. Munkájáért cserébe Károly felajánlotta Zsókának, maradjon, amíg csak akar.

Így aztán Zsóka felhívta a nővérét, és közölte, hogy mégsem megy Szolnokra. Bontotta a vonalat, mielőtt a testvére kiabálni kezdett volna vele. Azt senkinek nem árulta el, hogy valójában azért maradt Szentesen, mert megérkezése óta az álmaiban feltűnt egy fehér ruhás asszony, akivel ezen a tanyán találkoznia kellett. Legalábbis az álmai szerint. Ám a látomásbéli asszony nem érkezett meg, Zsóka pedig nem sejtette, hogyha a nő eljövetelét akár csak megemlíti Karesznak, minden másként alakulhatott volna, még akkor is, ha Károly váltig állította, hogy nem hisz a jóslatszerű álmokban.

A várakozásnak Zsóka nagynénjének üzenete vetett véget. Özvegy Tombáczné Bálint Magdolna beszámolt Zsókának a szeretett főnöke, egy szegedi professzor furcsa végzetéről. Az asszony egy magát Sámánnak nevező férfit tett felelőssé az öregember haláláért, azt a Sámánt, akivel Zsóka még Szolnokon találkozott. A lány a látomásaiból jó ideje sejtette, hogy útjaik ismét keresztezni fogják egymást, mégis remélte, hogy minél később kerül rá sor. Most mégis eljött az ideje: vissza kellett térnie Szegedre, hogy kétségbeesett, és a Sámánnal szemben egyedül tehetetlen nagynénjének segítsen.

A vihar egyre közeledett. Zsóka állig beöltözött, csak a sisakot kellett felvennie. Károly odalépett, hogy segítsen ráilleszteni a védőruházatra.

– Biztos vagy benne, Zsóka?

– Ha úgy van, ahogy gondolom, nem maradhatok itt. A nagynéném nagy bajban van. Segítenem kell neki.

– Sajnálom. A fiúk megkedveltek. Nem értik a váratlan távozásod.

– Attól félsz, ők is menni akarnak majd?

Károly halványan elmosolyodott.

– Nem félek. Ha felnőnek, menniük kell.

– Igen. Sajnálom.

– Ne sajnáld, ez a dolgok rendje.

– Van még olyan? – tűnődött a lány.

– Hívő ember mi mást mondhat? – tárta szét a kezét Károly. A közelgő sötétségre nézett, aztán újra a lányra. – Tényleg ez a legjobb időpont az indulásra? Miért nem várod meg, hogy elvonuljon?

– Nem várhatok. Napokig tart, mire Szegedre érek – felelte Zsóka. Busszal nem mehetett, az iratait elhagyta a tanya körüli homokbuckák között. Egy darabig reménytelenül kereste a tárcáját, aztán feladta. – Így legalább nagyobb eséllyel veszítik el a nyomomat.

Károly sejtette, hogy Zsóka a másélőknek nevezett, nem emberi lényekre céloz. A prédikátor nem hitt abban, hogy az emberek félelmeiből táplálkozó lények megtalálják a halandókat, hogy a valóság e síkjában megöljék őket. De Jézus Krisztus azt is mondta, legyen néktek a ti hitetek szerint, ezért Károly nem akarta meggyőzni Zsókát a saját nézőpontjáról. Életre keltek a félelmeink, mondták sokan, de Károly csak annak volt tanúja, amikor valakit másélőnek kiáltottak ki. A vélt ellenséget felkötötték az egri vár udvarán, a múzeumi bitófára.

Másélők nincsenek, jelentette ki magában, és Máté evangéliumába kapaszkodva arra gondolt, így nem is fog találkozni eggyel sem, akár léteznek, akár nem. Zsóka azonban másféle hit szerint igyekezett eligazodni az életében. Aranka, Károly segítőtársa egyszer közölte a prédikátorral, hogy ez a nő Isten által tiltott utakon jár, de most, hogy Zsóka elmegy, a feszültségnek ez az érezhető forrása el fog apadni. Károly emiatt nem bánta a lány távozását, mégis aggódott érte.

Zsóka szíve szerint maradt volna. Károly, akár egy fáklya az éjszakában, világított, és eltérő hitfelfogásuk ellenére finoman mutatott neki utat. Reményt adott, ahogy még senki. Rokonai, egykori barátai mindig visszafogták, és miután Zsókát megtámadták azon a téli éjszakán, igazolva látták aggodalmaikat: nyughatatlan természete csak bajba sodorja. A nővére számtalanszor a fejéhez vágta, miféle háborút vív, ha azt sem tudja, ki az ellenség. Miért nem állapodik meg végre, miért kel útra állandóan? Ő azonban nagyon is tudta, ki – vagy inkább mi – ellen küzd, de ha elmondaná a nővérének, azt hinné, megőrült. Zsóka ezért inkább bezárkózott, egyre ritkábban nézte meg az üzeneteit zizin, és ha mégis, a legtöbbet válasz nélkül törölte.

– Távolról kövesd a medret, az el fog vezetni a városba – magyarázta Károly. – Ha meglátod az olajkutakat, térj ki balra. A régi autópálya jobbra fog esni, a hódmezei út balra.

A lány bólintott. Szükségtelen volt, hogy Károly kifejtse neki, mivel Zsóka korábban élt Szegeden, ismerte az utakat, és ő is hallott az állítólagos boszorkányszigeti átjáróról. A városfalat jól védték, azon nem jutna át könnyen, sőt, mivel elhagyta az iratait, be sem engedték volna. De Károly szerint a fákkal benőtt, elhanyagolt külvárosi területen be lehetett menni Szegedre egy titkos ösvényen keresztül, amely részben a föld alatt vezetett. Azt javasolta Zsókának, hogy a röszkei tanyavilágban kérdezzen utána, ki tudná azon keresztül bejuttatni. A lány mélyet lélegzett, mert érezte, hogy ennek meglesz az ára.

Azonban Szegedig is el kellett jutnia valahogy. Az első számú szabály pedig az, hogy el kell kerülni mindent, ami mozog. Zsóka intett, aztán elindult a sötétség irányába.

Amikor Károly visszafordult a tanya felé, messziről Arankát látta a lejáratnál. A nő megállta, hogy sürgetőleg integessen Károlynak, hogy igyekezzen, mert be kell zárkózniuk.

Mire a férfi odaért, Aranka már aláereszkedett a szűk folyosón, csak az elemlámpát hagyta ott a felső lépcsőfokon, ahogy szokta. Mielőtt Károly is behúzódott volna, még utoljára körülnézett, nem felejtett-e el valamit ellenőrizni. Üres volt a régi veranda, ahol alig egy órája még Zsolti a Bibliát olvasta. Megérezte a remegést a földben.

Jó utat, Zsóka, és odaképzelte a sötétség elé a lányt, akit addigra már bekebelezett a vihar.

– Ki találta meg a holttestet? – kérdezte a Szolnoki Törvényszék vizsgálóbírója, Laczkfy Tamás a holttest felett görnyedő Domonkos Áron századostól.

A bíró mélyet szívott a cigarettájából, füstje lustán süllyedt a porba. A Tisza kiszáradt medrének közepén semmi sem védte őket a forró, déli naptól. A bíró szalmakalapot viselt, a nyomozó csupán egy napszemüveget. Áron nem értette, ilyen melegben hogy kívánhatja a dohányt a bíró. A cigaretta füstjétől mintha még elviselhetetlenebbé vált volna a forróság. Kis híján megfeddte Laczkfyt, mert az eldobott csikk, a lehulló parázs könnyen bozóttüzet okozhat.

– Az a juhász – mutatott Áron a meder magas peremén ácsorgó, nagydarab, subás alakra. A juhászt többen is körülvették, két nő és három férfi. A távoli alakok egyike elektronikus jegyzetfüzetet és felvevőt tartott a kezében. Éppen rögzítették a vallomást. – És nem csak egy van, bíró úr. Ott lent találtunk még egy holttestet – tette hozzá, és az alattuk tátongó hasadék felé intett.

– Tehát megérkeztek az ügyészek is – jegyezte meg a vizsgálóbíró még mindig az alakokat figyelve.

A százados megint felnézett a bíróra, idegesítette, hogy folyton megzavarják. Nem ismerte közelről Laczkfy Tamás vizsgálóbírót. Egyszer azt hallotta róla, hogy a bíró jó harminc évvel korábban a rendőrségen dolgozott, és máig összejárnak a megyei főkapitánnyal és a tavaly leköszönt főügyésszel. Sőt, az újjal is. Az ügyészek folyton panaszkodtak rá. A legtöbb bíró csak távolról figyelte a helyszínelést, vagy ki sem jött klimatizált irodájából. Ám Laczkfy szerette belevetni magát a sűrűjébe, és mindig szóvá tette, ha valami nem tetszett neki. Gyakran olyankor is magához ragadta a kezdeményezést, amikor a nyomozóknak vagy az ügyészeknek más elképzelése lett volna. Ám ezúttal személyes oka is volt, hogy jelen legyen, erről azonban a bíró senkinek nem szólt, és ezt még a jó szimattal megáldott Áron sem vette észre.

– Igen, megérkeztek, a juhászt kérdezik ki – felelte a százados, remélve, hogy Laczkfy csatlakozik hozzájuk. A vizsgálóbíró azonban nem moccant, hanem lassan körbefordulva szemügyre vette a helyszínt.

– Hol van az a másik holttest? – kérdezte kisvártatva Laczkfy.

A nyomozó a hasadék mélye felé bökött.

– Arra lefelé, de eléggé meredek az ösvény. Negyedóra, és felhozzák, esetleg az árnyékban megvárhatja.

– Tegye fel a kalapját fiam, még napszúrást kap – vágott vissza a bíró Áronnak.

A nyomozó gyűlölte a kalapot, a helyszínre menet inkább bekente a tarkóját és az arcát napvédővel. Szőke haját szinte fehérre szívta az erős nap.

Laczkfy nem várt választ, és elindult. Áron meglepődött, amikor a nagydarab, hordóhasú bíró óvatosan, de méltóságából cseppet sem veszítve aláereszkedett azon az ösvényen, amelyet a helyszínelők jártak az öt-tíz centis porba. Laczkfy máskor talán nem ment volna el idáig, ám ezúttal semmit nem akart elmulasztani. Tudnia kellett, mi történt.

– A keservit! – kiáltott fel meglepetten a lenti holttest láttán, ami mosolygásra késztette a rendőröket.

Ő is felismerte a hullát, bár vastag por fedte be: az előző napi, rettenetes szárazvihar beterítette az amúgy is gyenge vetést Martfűtől Szentesig. A halott férfi arcáról már óvatosan lesimították a port, és nem kellett sokat várni, hogy a hivatalos ujjlenyomat- és retinaazonosítást is visszaigazolják Szolnokról. Ám anélkül is tudták, hogy az Alföld keresett útonállója, Hámori Béla fekszik előttük, a szívében egy nyílvesszővel. A férfin csak a véráztatta ingét és az alsónadrágját hagyták rajta, a ruháit, fegyverét elvitték.

A bíró szuszogva, káromkodva ment vissza a nyomozóhoz.

– Gazdag ember lesz ebből a csillagszeműből, fiacskám – mondta Laczkfy, amikor végre levegőhöz jutott.

– Aligha – mormolta a százados, ismét elengedve a füle mellett a fiamozást, és feljegyzett valamit, mielőtt egy műanyag tasakba helyezte volna a professzor iratait.

– Ja, persze – kapott észbe Laczkfy. Ahhoz az kellett volna, hogy a juhász a vállára vegye Hámori holttestét, és bemenjen vele a törvényszékre vagy a rendőrségre. A bandita hullájáért legalább a vérdíj felét kifizették volna neki, és senki meg nem kérdezné, hol bukkant rá, ő ölte-e meg, vagy hogy ő vette-e el az értékesebb ruháit és a pisztolyát. Ez egy másik szöget is a bíró fejébe ütött. – De miért nem tette? Nem ismerte volna fel, ki fekszik ott lent?

Ez már a századosnak is eszébe jutott. Hámorit hátulról nyilazták le, mégsem fejjel előre bukott, hanem előbb térdre rogyott, és aztán az oldalára. Ha minden háborítatlan volt a kiérkezésükig, a hasadék pereméről egyenesen rá lehetett látni az áldozat holtában is meglepődött arcára. A vetkőztetésből azonban feltételezték, hogy valaki elmozdította a hullát, hogy megszerezze a ruháit, és talán ekkor fordították a végső testhelyzetébe. De csak Hámoriét, a professzort érintetlenül hagyták.

– Bizonyára ad majd rá valami magyarázatot a juhász, miért nem akart meggazdagodni – vont vállat Áron, és kiforgatta a professzor ósdi kabátjának másik zsebét is. – Végül is, Hámori ábrázatát eléggé belepte a por. Talán tényleg nem ismerte fel.

Ezt azonban egyikük se hitte, és nem csak azért, mert ők is felismerték a törvényen kívülit. Ha valaki, egy effajta juhász betéve tudja a haramiák színes természetbúvárkönyvét. Valamiért mégsem nyúlt hozzá egy ujjal sem, inkább elküldte a nagyobbik fiát a martfűi postahivatalba telefonálni, mivel a saját, szinte folytonos töltést igénylő készülékét a tanyán hagyta.

A bíró nagy levegőt vett, végre összeszedte magát, hogy feltegye a kérdést, amiért valójában idejött. A jelenlévőkkel ellentétben ő az első holttestet is felismerte iratok és hivatalos azonosítás nélkül. Emiatt kellett rögtön rágyújtania, bár már jó egy éve leszokott. Szerencséjére az egyik helyszínelőnél volt dohány.

Megköszörülte a torkát, és a százados előtti hullára mutatott.

– És ő?

Áron röviden összefoglalta, amit már tudtak. Dr. habil. Örvényesi József, a szegedi egyetem professzora valamivel hosszabb ideje hever itt holtan, mint Hámori; a halál oka ismeretlen, egyáltalán nem biztos, hogy megölték, míg Hámorival nagy valószínűséggel a nyílvessző végzett, de közelebbit majd az orvos szakértő mond. A bíró legyintett, hogy ezt ő is tudja. Áron utalt a kézi földradarra, amelyet Hámori hullája mellett találtak, de azt feltételezik, a professzoré volt, aki bizonyára történelmi fémtárgyak után kutatott. Elég drága darab, magánszemélynek kevésbé, egy intézménynek – talán éppen a szegedi egyetemnek – inkább telhet rá. Hogy miért nem Szeged közelében keresgélt? Talán majd, ha kikérdezik a munkatársait, kapnak rá választ. Egyelőre azonban úgy tűnt, Örvényesi professzornak rokonai sem voltak, akiket értesíthetnének.

A bíró felsóhajtott. Rokonok valóban nem, csak régi, elkallódott barátok.

Laczkfy folytatta a kikérdezést, Áron válaszolt. A századost meglepte, hogy a bíró már most a részletekre kíváncsi. Nyomok? Semmi. Meg kell várni a leképező eredményét. Mindent belepett a rendkívül vastag por. Lehetséges elkövetők? Szóba került Lóta bandája, de a Halasi Hétlövetűek és Kalapos Nagy Gábor is. Ám nyílvesszővel végezni az Alföld és Románia (meg a Vajdaság) egyik legkeményebb párbajhősével – csak hogy elvegyék a ruháit és a fegyverét –, még több kérdést vet fel, miközben a betyárok szinte kizárhatók a lehetséges elkövetők köréből. Ők pisztolyt használnak, nem íjat. Biztos nem pisztollyal végeztek vele, és aztán lőtték át nyíllal? Nem, ez már most is biztos. Az egyébként is… rituális gyilkosság volna, ezt pedig megemlíteni sem szabad. Főleg, hogy lehet, hogy már most is erről van szó. Ráadásul innen csak egy lépés a sorozatgyilkosság lehetősége, amint találnak még egy nyílvesszős hullát. Nem, Hámori Béla nagyon is élt, amikor bekapta a nyílvesszőt. A professzor esete? Meg kell várni az orvos szakértő véleményét. Biztos nincs kapcsolat a két holttest között? Egyelőre kizárható, bíró úr, a professzor néhány nappal korábban halhatott meg.

– Mikor mennek Szegedre?

Áron a kérdések özöne alatt egy ideje már érezte, hogy a bíró ezt is fel fogja tenni. Szinte megsajnálta Laczkfyt. Nem értette, miért fontos a bírónak ennyire ez az ügy.

– Ha a főkapitány és a megbízott főügyész aláírja a kiküldetési rendelvényt, talán egy hónap múlva, bíró úr – mondta a százados, aztán meggondolta magát. Inkább nem köntörfalaz. Laczkfyt nem ejtették a fejére, ezt úgysem hiszi el. – Az a valószínűbb, hogy tőlünk senki nem megy sehová. Ha eleget esdeklünk a szegedieknek, talán fél év múlva körbeszaglásznak a kedvünkért.

– Aláírják azt a rendelvényt, fiam, arra mérget vehet. Egy hónapnál hamarabb is! – jelentette ki a bíró végszóként, olyan magabiztossággal, hogy Áron meglepetten nézett a pocakos, ősz hajú férfira. A nyomozó kizártnak tartotta, hogy bárkit Szegedre küldenének közülük, főleg, ha már most az a valószínű, hogy a professzor baleset áldozata lett.

Laczkfy azonban nem kötötte Domonkos százados orrára, hogy az ösztönei az ellenkezőjét súgják. Elszánt, mindentudó félmosollyal viszonozta Áron tekintetét, aztán felkiáltott.

– És ki az az ügyész ott fenn? Csak nem a bájos Margarétát látom az Egri doktor társaságában? – Azzal választ sem várva magára hagyta Áront.

Laczkfy már nem jutott fel olyan könnyen a folyómeder meredek partján, mint a hasadék oldalán, de a fönt ácsorgók mutattak neki egy földbe vájt, kezdetleges lépcsőt. Mire a bíró kis kerülővel felért a peremre, alaposan összepiszkolta az öltönynadrágját.

A juhász csakugyan csillagszemű volt, fekete, széles karimájú kalapja alatt villogott aranyszínű, barátságtalan és metsző tekintete. Ha a bíró hitt volna a másélőkben, azt gondolta volna, ilyen kinézettel akár a juhász is az lehetne, de Laczkfy idestova harmincéves bírói pályafutása alatt annyi furcsa embert látott, hogy aligha ismerte volna fel, ha tényleg másélővel találkozik. Míg a néhai Hámori Béla egy képzeletbeli bárddal védte elméjét, a bíró egy vaskos törvénykönyvvel, csak Laczkfy ennek nem volt tudatában.

A juhász egyébként ember volt, nem másélő. Cserzett bőre és a szeme körüli mély ráncok elárulták, hogy a nap perzselő sugarai elől nem keres menedéket. A bíró azon se csodálkozott volna, ha a vastag suba alatt lőfegyver vagy éles kés lapul, de senkinek semmi oka nem volt rá, hogy átkutassa. A pusztában élők e jogát a hatóságok igyekeztek tiszteletben tartani.

A három nyomozó és a két ügyész helyet szorított a bírónak, a jegyzőkönyvet vezető főtörzsőrmester feljegyezte az érkezését és az időpontot. Laczkfynak arcizma se rezdült, de örömmel konstatálta, hogy az emberölési ügyekben tapasztalatlan Margaréta mellett az instruktora, a vén róka Egri Ádám megyei ügyész is ott állt. Úgy látszik, az ügyészség nagy fogásként tekint Hámori hullájára, és bizonyára nem törték volna magukat, hogy kézre kerítsék a gyilkost, aki tulajdonképpen szívességet tett a fél országnak (és még másik kettőnek), csakhogy a szegedi történész holtteste csavart egyet a dolgok állásán. Laczkfy remélte, hogy a professzor halála nemcsak az ő lelkét, de a szegedi felsővárosi levegőt is felkavarja, és lesznek mások is, akik tudni akarják, mi történt.

– Van-e még bármi, amit elmondana? – kérdezte a főnyomozó, Sinka Gyöngyi őrnagy a juhászt, mert éppen a vallomásfelvétel végére értek, legalábbis szerintük. Laczkfy régről ismerte az őrnagyot, a főnyomozó csapatának munkájával szinte mindig elégedett volt.

A juhász egyenes beszédű ember volt, csak arra válaszolt, amit kérdeztek.

– Nincs.

– Bíró úr, kíván kérdést feltenni? – fordult a bíró felé Egri Ádám.

Laczkfy átfutotta a vallomás leiratát a tableten, aztán a juhászra nézett.

– Milyen közel ment a holttestekhez?

A juhász tekintete a vizsgálóbíróra vetült.

– Elég közel.

– Mihez elég közel?

– Hogy lássam, hogy halottak.

– Felismerte őket?

– Az egyiket.

Egri megköszörülte a torkát, de Laczkfy egy pillantással az ügyészbe fojtotta a szót. Tudta, hogy Egri menne már vissza Szolnokra, diktálni a jelentést meg a sajtóközleményt, és nem tetszik neki, hogy felteszi ugyanazokat a kérdéseket, amiken már túl voltak. A bíró azonban szerette volna látni a juhász arcát, és hogy vajon eltérő választ ad-e.

– Melyiket ismerte fel?

– Amelyik a hasadék aljában feküdt.

– És meg is tudja nevezni őt?

– A Bán – mondta a juhász a temesvári születésű Hámori bánsági alvilági nevét.

– És a másik? – kérdezte a bíró a professzorra utalva. A tanúk szerettek az elhallgatott, utóbb mégis napvilágra kerülő tényekről úgy beszélni, hogy azokat azért nem említették, mert nem kérdezték.

– Sose láttam – tárta szét a kezét a férfi. A juhász a bíró nézése láttán megérezte, hogy ez talán nem elég, ezért hozzátette: – Nem tudok róla semmit. Nem ismerem. Csak itt, és holtában láttam.

– Hozzányúlt bármelyik testhez?

– Isten bizony, hogy nem – felelte a juhász.

– Miért esküdözik? – kapta fel a fejét Laczkfy.

– Nem nyúltam hozzájuk – húzta ki magát dacosan a subás férfi, és az arca megkeményedett, mintha sértésnek vette volna a feltételezést is.

A bíró lassan bólintott.

– És azt tudja, mekkora vérdíjat tűztek a Bán fejére?

– Igen.

– Akkor miért nem vitte a hullát a törvényszék elé? Maga erős, vannak fiai, biztosan el tudták volna vinni Szolnokra. Annyi pénz ütötte volna a markát, talán soha többé nem kellett volna a pusztában dolgoznia, és a gyerekeit is pesti egyetemeken, de legalábbis Szegeden taníttathatná.

A juhász színtelen hangon válaszolt a túlzásokra.

– Hát aztán. Nekünk így jó.

– Legyen tisztelettel – szólt közbe Sinka őrnagy. – Laczkfy vizsgálóbíró úr kérdezi magát.

A juhász az őrnagyról ismét a bíróra nézett, de szeme ezúttal nem tükrözött semmi változást. Őt nem érdekelte a szolnoki törvényszék, sem a rendőrség, sem a sok hivatalnok, akik estére visszahúzódnak a biztonságosnak vélt városi házaikba, míg ő itt marad kint, a szabad ég alatt, őrizni a nyájat akár olyan ellenséggel szemben is, aki Hámorinál is rosszabb.

– Lenyilazták – mondta a juhász, és most először tűnt enyhén rekedtnek a hangja.

– Igen, látom, hogy ezt mondta fél órával ezelőtt is a jegyzőkönyvbe. De miért nem vitte be Szolnokra a hullát?

A juhász egyik lábáról a másikra nehezedett. Válla felett hátranézett: két fiú, egy csenevész termetű tíz, és egy magasabb, szikár, tizenöt év körüli gyerek várt rá egy cédrus árnyékában.

– Nem vittem be. Itt a nyáj. Itt van dolgom.

Laczkfy összenézett Egrivel. A bíró úgy döntött, ő sem erőlteti tovább. Már az is kész szívesség volt a férfitól, hogy elküldte a nagyobbik fiút bejelentést tenni. Feljegyezték a juhász címét – az asszony mindig otthon van a Martfű közeli tanyán, majd ő szól neki, ha be kell menni Szolnokra újabb kihallgatásra –, aztán a bíró az ügyészekkel együtt a rendőrségi terepjáró felé vette az irányt. Sinka őrnagy elkísérte őket.

– A professzor halála miatt kapcsolatba kell lépni a szegediekkel – közölte Laczkfy, és ebből mindenki tudta, hogy nem hagyhatják annyiban az ügyet.

Szeged, sóhajtott magában Sinka őrnagy és Egri doktor. Szóba se fognak állni velünk.

A képlet egyszerű volt: a szegedieknek annyira jól állt a szénájuk az országos vezetésnél, hogy bármit kértek, azt megkapták, csak védjék meg az országot és az Európai Uniót a világ minden más tájáról érkező menekültáradattal és bűnözőkkel szemben. A szolnokiak akkor sem lettek volna versenyben, ha egy olyan haramiát kapnak el, mint Lóta, az összes csatlósával együtt. Szolnok felderítési mutatója az alföldi megyék közül az utolsók közé süllyedt, hiába dolgoztak megfeszítve.

Volt is mire büszkének lenniük a szegedieknek: csak a tavasz folyamán felszámoltak három kiterjedt kannabiszültetvényt, súlyos csapást mértek egy víztolvajlásra szakosodott, szerb és román szervezett bűnözői csoport legfelsőbb köreire, a pénzügyőrökkel közösen felgöngyöltek egy klímaforgalmazó cég képében működő, milliárdos kárt okozó számlagyárat. Egy hete azzal kerültek a hírekbe, hogy bilincsbe vertek három, hatvanas éveikben járó német férfit, akik afgán gyerekeket vásároltak volna a röszkei sátorvárosban.

Eközben a szolnokiak még mindig a kispadon ültek, mivel Lóta és bandája szabadon garázdálkodott, és a helyi vízlopásokat sem tudták visszaszorítani, nemhogy kábszeresek, pedofilok vagy számlagyárosok után vetni magukat.

Az eddig hallgatag Margaréta Szeged hallatán arra gondolt, hogy a felettese, Ádám zabos lesz, ha oda kell utaznia, miközben Margaréta bizonyosan maradhat a hivatal hűvösében, az ügyiratok társaságában. Az ügyésznő, ha valamire, arra biztosan nem vágyott, hogy megint betegye a lábát abba a városba. Kirázta a hideg, mert az utóbbi időben ismét sokszor álmodta, hogy Szegeden jár, a jogi kar környéki utcák porában gázol, amikor váratlanul lecsap a szárazvihar, amit csak úgy él túl, hogy a Dugonics téren József Attila szobrába kapaszkodik.

Mielőtt beszálltak a páncélozott terepjárműbe, Sinka őrnagy és Egri Ádám még egyszer átbeszélték, amit megtudtak, és ösztönösen a juhász után néztek. A nagydarab, subás alak óvón a fiai vállára tette kezét, ahogy gyalogosan távolodtak a poros úton Martfű felé. Beljebb, a pusztaságban két fekete, csapzott mudi irányította a gyér számú nyájat, arra, amerre a gazdájuk haladt. Még távolabb felsejlett az egykori gabonasiló pusztuló betonmonstruma.

A törvény emberei arra gondoltak, a férfi valamit titkol a subája alatt. Sinka őrnagy sok ilyet látott. A juhásznak nem hozott megnyugvást, hogy egy útonállóval kevesebb lett a vidéken. Egy nem akármilyen törvényen kívülivel.

– Mintha valami sokkal rosszabbtól tartana, mint Hámori volt – közölte Margaréta. Minden szem a fiatal ügyésznőre szegeződött.

– Igen, de mi lehet még a Hámorinál is rosszabb? – kérdezte Sinka őrnagy. Nem várt választ, de Margaréta ezt nem vette észre a hangsúlyából.

– A másélők – mondta az ügyész magától értetődően.

Laczkfy és Egri megint összenéztek, de nem szólaltak meg.

– Na, ezt biztos nem írom a jelentésbe, a bűnügyi igazgató a szabálysértésiekhez helyeztetne fegyelmivel – nevetett fel Sinka őrnagy. – Ha statisztikát vezetnénk róla, hány bűncselekményt követtek el az úgynevezett másélők, és nem a valódi emberek, kisülne, hogy nincs is bűnözés. De eddig valahogy mindig kiderült, hogy ember lopta el a disznót az ólból, és ember verte meg a másik embert a szandai Porfogóban!

– Az ifjú ügyésznő bizonyára nem úgy értette, hogy tényleg ez volna a magyarázat – mondta Laczkfy, hogy elvegye Sinka őrnagy talán túl erősre sikerült megjegyzésének élét –, ám aki hisz ebben, mint talán ez a juhász is, annak a másélők léte éppoly valóságos, mint egy emberé. Talán szégyelli a babonaságot, és úgy érzi, nem helyénvaló egy hivatalos jegyzőkönyvben emlegetni őket. Így aztán inkább hallgat, nehogy megsértse a képzeletbeli rossz szellemeket.

Egri Ádám Margarétára nézett. A lánynak az instruktora pillantása nélkül is volt annyi esze, hogy ezúttal csöndben maradjon, pedig nem úgy értette, ahogy a bíró megmagyarázta. Mindenki csak addig nem hisz a másélők létezésében, amíg nem látja őket a saját szemével.

Már majdnem beszálltak a terepjáróba, amikor megjelent a hasadékban helyszínelő Domonkos Áron, és messziről integetett, hogy várjanak. Amikor a százados odaért hozzájuk, Sinka őrnagy jelentést kért.

– Találtunk valamit a hasadékban, Hámori hullája mellett.

– Micsodát? – vonta össze a szemöldökét az őrnagy.

– Egy sírhelyet – szólalt meg Margaréta, és úgy csillogott a szeme, hogy attól Laczkfy bíró egész testében megborzongott, Domonkos századosnak pedig a kijelentés hallatán tátva maradt a szája.

A fogoly az utolsó kilométert már nem a saját lábán tette meg, a lovasok vonszolták végig a tűző napon, véres árkot vájva a szikes talajba. Amikor megérkeztek a medvetalpkaktuszok és a kiszáradt olajfák gyér árnyékába, a vezér intésére a foglyot lelocsolták jéghideg kútvízzel.

A fiatal férfi felnyögött, néhány másodpercre felült, aztán visszahanyatlott. Az egyik betyár egy rönknek támasztotta, hogy a vezér megnézhesse.

– Mit műveltél vele, Mátyás, élve kell nekünk a tolvaj cigány – feddte meg színtelen hangon a hajcsárt a fekete kalapos, gyűrött, fehér inget viselő férfi, akit Losonczi Gáspár néven anyakönyveztek Békéscsabán negyvenhét évvel korábban. A szolnoki és a békési rendőrök kartotékjában a „Lóta” nevet is feljegyezték a gúnynév rubrikában. Ölésért egyszer ült öt évet a rá szabott nyolcból, tizennégy éves korától, Aszódon. Előbb elengedték, mert még szinte gyerek volt. Utána felnőttkorában még egyszer hatot lehúzott a szegedi Csillagban rablásért, de azóta, immár tizenöt éve hiába próbálták megfogni a szolnoki és a Bács megyei rendőrök. Lóta és csatlósai maguk is lidércekké, másélőkké váltak, arctalan fosztogatókká, akik soha nem hagynak maguk után elektronikus nyomokat, és gyors lovaikon felszívódnak, mire odaérnek a pandúrok.

Egy teljes éven át a túlságosan büszke budapesti rendőrök a drónjaikkal és a terepjáróikkal próbálták elkapni őket, miután Lóta és bandája sikerrel támadta meg és rabolta ki a Cegléd–Szeged vonalon közlekedő értékszállító szerelvényt. Hiszen még csak nem is motorizáltak, ezek a vademberek lovakon közlekednek! Ráadásul az Alföldön nincs hova rejtőzni, gondolták a pesti nyomozók, és azzal hencegtek két pálinka között a szolnoki felderítőknek, hogy három éve a Bakony és a Vértes kísérteties erdeiből hogyan füstölték ki a fenyőfői és a bodajki motoros bandákat.

A helyiek azonban jól tudták, hogy a Lóta-félék az egész életüket a kietlenség szívében töltötték, szinte megtanultak lélegezni a szárazviharban, rejtekeik, mint az ürgelyukak, lovaikkal együtt szempillantás alatt tűntek el még a Hortobágy sivatagában is, ahol látszólag semmi fedezék nem kínálkozott. (A Kilenclyukú híd alatt sosem aludtak, az túl kézenfekvő lett volna.) Mivel nem volt vesztenivalójuk, Rózsa Sándor távoli utódai sem féltek semmitől.

Nem használtak telefont, tabletet, éjjellátót, sem okosórát, vagy bármi más készüléket, amely elektronikus jeleket küld, ám ezek nélkül is mindig megtalálták egymást. Sehol nem időztek túl soká, szinte folyamatosan mozgásban voltak. Az összes vízgyűjtőt ismerték kétszáz kilométeres körzetben, így lovaik és ők maguk sohasem szomjaztak. Az Alföld megannyi elnéptelenedett falvában mindig találtak hajlékot, de ha nem tudtak behúzódni egy düledező házba a májusi özönvízzel járó viharok elől, akkor a pusztán, akár nyeregben ülve aludtak. Ha zsákmányoltak, elosztották egymás közt és felélték, soha nem tartalékoltak, és soha nem ültek rajta sokáig. Vevő pedig mindig akadt az áron aluli holmikra.

Lóta mindig mindenről értesült. Bárhol járt, tudta, kit kell kérdezni, és az emberek – a kocsmárosok, a bordélyok, vegyesboltok üzletvezetői (orgazdák) – mind tartoztak neki, és nem mertek elhallgatni vagy elferdíteni semmit abból, ami tudomásukra jutott. Lóta hamarabb tudta, hogy a budapesti törvényőrök jönnek a skalpjáért, semmint a rendőrpalotában aláírták volna a vezénylési parancsot. Még azt is megtudta, hol vetik be a testhőt figyelő drónokat.

Ám a vezér azzal is tisztában volt, hogy a szerencse forgandó, és ha új rendőrkapitány jön, ha új főügyész jön, ha új polgármester jön, ha új vizsgálóbíró jön, az addigi csatornák információfolyása még a véletlen áthelyezésekkel is elapadhat. Sikere azon múlt, hogy az utóbbi években megtanulta nem túlfeszíteni a húrt. Célpontjai olykor éppen azok voltak, akiket a pandúrok maguk is kerestek; ha pedig elvett egy falutól, hagyott is, így sokszor fel sem jelentették (mondván, úgysem kapnák el, ellenben visszatér és megbosszulja, hogy kézre akarták adni); a zsákmányból mindig adakozott azoknak is, akiktől később szívességet kérhetett. A nagy cégek az útonállók okozta veszteséget már eleve bekalkulálták a szállítmány árába. Ha elég sok karaván, vonat, konvoj megy, a legtöbb úgyis odaér.

Lóta a legsikeresebb portyáit Kecskemét és Pest között vezette (beleértve a lassú szerelvények háromszori kirablását is, mígnem automata fegyveres őrökkel látták el a járatokat). Miután kiismerték, és a szállítmányokat megvédték – bizonyos esetekben az Európai Felsőbb Szövetségi Állam adott keretet rá, főleg, ha fegyvert szállítottak a röszkei határsávhoz –, áthelyezte a hadjáratokat Szolnoktól délre és keletre.

Így aztán a pesti rendőrök csúfos kudarca után – egy terepjáró elsüllyedt a Kunhegyes környéki időszaki mocsárban, három drónt örökre beszippantott a látszólag semmiből érkező szárazvihar, amelyet mintha a betyárok idéztek volna meg, a parancsnoknak lába tört, mert megcsúszott a Zagyva-parton, amikor az újszászi cigánytelepről kirohanó két betyárt üldözték – alábbhagyott a Lóta elfogása iránti lelkesedés.

A betyárvezér nem volt kegyes férfi, ellenben következetes. Bár megbocsátott azoknak, akik tőle loptak vagy elárulták, de mindig csak az után, hogy végzett velük.

Kardos Palkó – akit eredetileg Kalányosnak hívtak, csak névváltoztatást kért a gyulai hivatalban mivel azt hitte, így a priusza is törlődik – rosszul döntött, amikor egy rozoga, lopott (Palkó szerint: talált) autóba tett egy nagy teljesítményű mobil vízszivattyút és egy klímaberendezést, abban a reményben, hogy a románok sok száz eurót fizetnek majd értük. Lóta zsákmányából még néhány elemlámpát, páragyűjtőt és tíz tekercs izolációs fóliát is elemelt.

Mezőtúrról eljutott egészen Mezőberényig, de a város határában felforrt a hűtővíz, és kénytelen volt félreállni. Az első arra járó csabai járőrpáros bevitte orgazdaságért, mivel Palkó nem rendelkezett sem jogosítvánnyal, sem a kocsi papírjaival, vagy legalább egy hamis szállítólevéllel.

Palkót már másnap bíróság elé állították Csabán, és az ügyész közmunkát kért rá. Ezen Palkó meglepődött, mivel Szolnokon függőben maradt egy sorozatlopás miatti hat hónap börtöne, de a bíró csak gondolatban vállat vont; hogyha az ügyésznek ez elég, neki is az lesz, és kihirdette a vád szerinti ítéletet. A bilincs rögtön lekerült, és Kardos Palkó (sz. Kalányos Pál János) tíz perc múlva nincstelenül találta magát Békéscsaba főterén. Lóta betyárjai már figyelték a szemközti búfelejtő teraszáról, és még aznap este visszakísérték Kunszentmárton környékére, ahol a vezér éppen táborozott.

– Egy kicsit megfuttattam – vont vállat Jólesz Mátyás, Lóta alig harmincéves fogdmegje, aki arról volt híres, hogy tizennégy éves kora óta az Alföld összes büntetés-végrehajtási intézetét megjárta, és egyikbe se szándékozott visszatérni. Eltökélte, hogy a haláláig harcol, ha egy szép napon sarokba szorítják, ami hamarabb fog megtörténni, mint azt bármelyikük ekkor gondolta volna.

– Itassátok meg – rendelkezett Lóta.

Egy vizelettel teli vödörbe nyomták Palkó fejét. A víz túl értékes lett volna erre a célra, és már így is éppen eleget pazaroltak arra, hogy magához térítsék a foglyot.

A művelet vezénylését ezúttal is Eszterre bízták, egy barnára sült, szalmaszőke, szabadkai nőre, aki mindig megpaskolta Mátyás vállát, ha úgy látta, túl sok lenne a fogolynak a fullasztás. A fiatal nő ezenkívül értett a drogokhoz és az újraélesztéshez, és az orvosi holmijait egy hűtésre alkalmas hátizsákban tárolta. Eszter eredetileg gyógyszerésznek tanult Szegeden, de négy évvel ezelőtt rajtakapták, hogy az orvosi karon különféle tudatmódosító szereket árusít. Két és fél évet ült kábítószer-kereskedelem miatt Gyulán, ahonnan kijövet megismerkedett Lóta egyik portyázó informátorával, aki hamar felfedezte a lány előnyös tudását (és másbéli tehetségét is). Eszter alig egy hónap múlva már Lóta bandájában (és sátrában) találta magát.

Eszter próbálta kitalálni, mit akar a vezér. Csak kínozni, és tartson sokáig, vagy valamiről hallani akar Palkótól. Így vagy úgy, neki egy feladata volt: életben tartani a foglyot, míg Lóta az ellenkezőjéről nem dönt.

A lány megütögette Mátyás izzadt, vörösre égett vállát, mire a betyár kirántotta Palkó fejét a bűzös folyadékból. Palkó zihált, hörgött és hányt, aztán kezdték elölről. Lóta közben egy szalmaszálat rágcsált. Eszter időnként egy pillantást vetett a vezérre, de nem tudott olvasni Lóta fekete szeméből. A többi betyár, valamivel több, mint egy tucat férfi, a maguk választotta gyér árnyékfoltok hűsében ült vagy állt egykedvűen, némán. Akadt köztük több cigány is, de semmi jelét nem mutatták a részvétnek vagy dühnek, vagy bármi kételynek a vezér iránt, és senki nem próbálta megakadályozni a kínzást.

A nő megint megérintette Mátyás vállát, de a férfi néhány másodpercig tovább tartotta lent a fiút, így Palkó most alig tért magához. Mielőtt harmadjára is belenyomták volna a fejét a vödörbe, erőtlenül feltartotta a mutatóujját, és ezt látva Lóta annyit mondott:

– Beszélj.

– Van… egy juhász… egy juhász Mart… fűn. Nála van… nála van egy…

– Mi van nála? – dörrent rá Lóta, mert a fiú elhallgatott.

– Arany… – suttogta Palkó. – Arany.

Lóta lassan nevetni kezdett. A férfiakban felengedett a feszültség, és hamarosan mindenki egyre hangosabban hahotázott. Amikor Lóta elhallgatott, a többiek is elcsendesültek. Ismét csak Palkó zihálása és a kabócák zaja hallatszott. A levegőben émelyítően terjengett a hányás, a vér és a vizelet szaga. Eszter az orra elé húzta a japán macska rajzfilmfigurás, koszfoltos kendőjét.

– Biztos napszúrást kapott – szabadkozott Mátyás.

– Arany… – zihálta ismét a fiú, és zokogni kezdett, amikor Mátyás rántott rajta egyet, hogy megint a vizeletbe nyomja a fejét. – Láttam… találkoztam valakivel… aki… a telefonján mutatta… egy fotót. El… elvezetlek hozzá… csak… hagyj… hagyj futni…

– Napszúrás lesz ez, most már biztos – morogta ismét Mátyás, de Lóta megálljt parancsolt, mielőtt a férfi lendületet vett volna, hogy Palkó fejét a vödörbe nyomja.

A betyárok vezére a fiú elé guggolt. Eszter azon töprengett, Lóta érez-e szagokat. Nem tudta, de a vezér valóban elvesztette a szaglását: amikor az első börtönéveit töltötte, úgy betörték az orrát, hogy többé nem jött helyre.

– Ha hazudsz nekem, Palkó, megismertetlek a tűzzel. Az elejétől akarom hallani.

A fiú egész testében remegni kezdett, hevesen bólogatott. Eszter megitatta, és letörölte az arcáról a váladék barnás elegyét. Palkó fél perc múlva beszélni kezdett, miközben három betyár – ismervén már a vezérüket –, arrébb ment, hogy fát és más éghetőt gyűjtsenek.

Először csak egy lovas tűnt fel a meder közepén kanyargó ösvényen. Alakja remegett, mintha forró levegő venné körül. Oldalról egyre több lejárat nyílt, mind több lovas csatlakozott hozzá, míg végül olyan sokan lettek, hogy alig fértek el a Tisza medrében. Ahogy közeledtek, a madarak behúzták nyakukat, a kóbor kutyák elkotródtak, a kabócák elhallgattak. A lovasok északról haladtak délre, közben bealkonyult, a vörös naplemente helyét sötét éjszaka vette át. A lovak patája alatt izzott a talaj, mintha fénylő folyóban gázoltak volna.

A lovasok élén egy alacsony, zömök férfi haladt. Amikor felnézett, szeme világított.

Zsóka felriadt.

Az éjszakai égbolton ragyogtak a csillagok. A lány percekig fülelt. Nem tudta, felsikított-e álmában, vagy sem. Nem mert megmoccanni, amikor talpak neszezésére figyelt fel. Kutyák vagy aranysakálok. Zsóka lassan oldalra fordította a fejét, és meglátta a szimatoló állatok holdfényben kirajzolódó hátát. Valódiak, remélte, nem másélők. Akkor nem lesz nagy baj. A viharruha megvédi, ha az állatok nem találják meg a gyengébb varrást.

Az állatok közelebb merészkedtek. Zsóka a pisztolya helyett a bozótvágó kését markolta meg, ha kell, a kutyákba szúrja, de nem lő rájuk, az túl hangos lenne. Amikor a penge fémesen súrlódott az övén, az állatok felkapták a fejüket, a levegőbe szimatoltak, aztán elügettek. Zsóka elbizonytalanodott, hogy az állatok talán mégis másélők voltak, amiket elijesztett a bátorsága. A másélők ellen rendszerint csak előrántotta a képzeletéből kovácsolt, lángoló kardot, hogy megerősítse elméjét. Minden alkalommal a gyülekező rémségek szemébe világított, végzek veletek, ha közelebb jöttök, és ez mindig elégnek bizonyult a félelmei ellen. Feltéve, hogy kételyek nélkül hitt a győzelmében.

Zsóka a valóságban persze nem tudta, hogyan is kellene harcolni egy karddal, de a képzeletbeli fegyver adta erőt és a fém súlyát mindig érezte a tenyerében. Ettől megnyugodott, felülkerekedett a félelmein. És a lovasok, a sereg? Hogyan higgyem el, hogy elég lesz egyetlen kard az íjakkal szemben?

Felült a bozótosban. Nem akart megint ezen rágódni – túl sokan vannak, Zsóka, túlerővel szemben nem győzhetsz egyedül! –, nem akarta, hogy megint eluralkodjon rajta a mindent elveszejtő kétely. Még van ideje kitalálni, mit tegyen. Karesz szerint semmilyen harcot nem kell egyedül megvívni, csak meg kell találni hozzá a szövetségest. Zsóka ezen megdöbbent, mert eddig mindig azt tapasztalta, hogy kizárólag magára számíthat. Irigyelte a férfit, mert képes volt másokban bízni, és azért is, mert a prédikátor szilárdan hitt benne, hogy az ő szövetségese Jézus. A lány azonban soha nem tudott ilyen mélyen kapaszkodni a hitbe, vallásba. Folytatnia kellett az utat Szegedre, mert nemcsak a nagynénje levele, de egy látomása is odavezérelte. Egy sejtelmet követek, tiszta őrület. Zsóka határozottan látta magát Szegeden, valahol a Dugonics téren, József Attila szobra közelében, és tudta, hogy ez előbb-utóbb bekövetkezik. Az időnek abban a szeletében szárazvihar csap majd le a városra. Vajon találok fedezéket? És mikor történik meg? És az a találkozás? Nem, erre egyelőre gondolni sem akart. Felsóhajtott: miért is nem maradt inkább Szentesen, Karesz és Aranka házának biztonságában? Felismerte a pajzsa résein beszivárgó kétséget, és képzeletben kettészelte a levegőt az izzó karddal: nincs menedék a világon, semmi értelme nem lett volna maradni. Az út csak előre vezet, végig kell rajta menni.

Élesen emlékezett az estére – pedig mintha egy másik életben lett volna, amikor három éve Szolnokon lakott, és azt hitte, megélhet az alkalmankénti grafikusmunkából –, amikor beült egy méregdrága teaházba annak a furcsa férfinak az előadására. Ezerszer is azt kívánta azóta, bár soha ne ment volna el arra a rendezvényre. Nemcsak azért, ami az után, hazafelé menet történt vele, hanem mert akkor sosem találkozott volna Korom Péter Sámánnal. A teaházban csupa Zsókához hasonló, kötött sálat, kopott kabátot viselő nő ücsörgött. Odakint kopogós februári hideg csípte arcukat, és most a teaház melegében mindenki kipirult, mint egy porcelánbaba. A legtöbben úgy jöttek a látó – a filmplakátszerű hirdetés szerint Korom Péter Sámán életigenlő és tanító „Életünk lapjai” című – előadására, hogy a férfi könyveit szorongatták a kezükben egy dedikáció reményében. Zsóka az utolsó üres széken, leghátul foglalt helyet, a kabátját sem vette le, és arcát félig a gallérja mögé rejtette.

A Sámán másfél órán át közhelyes recepteket kínált az életre, hitkérdésekre, egészségmegőrzésre. Elmesélte, hogyan tanult meg álmában futni, aztán repülni, amikor álombéli üldözői elől menekült. És hogyan zárta be őt az elméje labirintusokba, aprócska, ablaktalan szobákba, ahonnan már nem volt menekvés.

– Előbb-utóbb szembe kell néznünk vele, hölgyeim – hadarta újra és újra a kulcsmondatot, és Zsóka ráébredt, hogy tényleg csak nők vannak a közönség soraiban. – Mindenkinek eljön az életében a pont, amikor szembe kell fordulnia velük. Tegyék meg, és boldog emberek lesznek! Nem lesznek fegyvertelenek, de a harcot maguknak kell megvívniuk azzal a fegyverrel, amit a párbajhoz választanak. Higgyék el, már győztek is! Még nem volt olyan tanítványom, akinek használnia kellett volna a választott fegyverét, tehát nem is kell ismerniük, hogyan működik. De fel kell tudniuk mutatni, meg kell ragadniuk és bízniuk benne. Önök mind győzelemre születtek! Csak el kell hinniük magukról – de nem egyszer, hanem minden alkalommal újra, és újra.

Zsóka ezen a ponton felállt, és kisétált a februári hidegbe. Érezte, hogy Korom Péter Sámán átható, vibráló tekintete a hátára tapad. Talán ő átkozott meg? Mintha csak tudta volna, mi fog következni, hatalmában állhatott megmenteni, mégsem tartott vissza. Zsóka akkor és ott nem értette, mit keresett a teaházban, csalódottan távozott. Ostobaság volt egy vadidegentől választ remélni a régóta mardosó kérdéseire: hagyja ott a nyomdát, és próbáljon saját erőből logókat tervezni és illusztrálni, vagy menjen inkább az esti iskolába? Vagy talán hagyjon fel végre a rajzolással, és keressen legalább egy kevéssel több pénzt egy klímaszerelő cég callcenterében? Menjen férjhez, szüljön egy gyereket, és kérjen engedélyt egy másodikra? Hagyja itt Szolnokot, igényeljen kvótát Budapestre vagy Szegedre? Vagy a Dunántúlra, amit olyan sokan az ígéret földjeként emlegetnek? Régen álmodozott róla, hogy áttelepül az Unió egy másik országába, tanult angolul, németül, de az ő közép-alföldi, alacsony státuszbesorolású igazolványával hivatalos, legális úton erre semmi esélye nem maradt. Nem volt kelendő szakmája, mint az orvos, energiamérnök vagy ápoló.

A jó tíz évvel korábbi, nagy kiber-világháború után – melyet az oroszok és Kína indított a 2040-es évek elején – az Unió virtuálisan is igyekezett lezárni a határait. Az éhínség és az energiaigény miatt mindenkit besoroltak, és a skatulyából kitörni szinte lehetetlenné vált. Cserébe mindenki bízhatott benne, hogy a mesterséges intelligenciák okosan úgy osztják el a javakat és az uniós fejlesztési pénzeket, hogy minél kevesebben haljanak éhen. Így aztán némi fejadagra váltható pénz minden hónapban csordogált Zsóka számlájára akkor is, ha épp semmi munkát nem talált. A nővére bosszúságára csak sodródott.

Végül az a hideg februári este örökre beleütötte a forró bélyeget Zsóka életébe. Semmilyen fegyver nem volt nála, amikor hazafelé tartva a Szapáry úton megerőszakolták, de ha lett volna lángoló kardja, vagy valódi pisztolya, az sem ért volna semmit. Zsóka legalább annyira gyűlölte az „életigenlő” Korom Pétert az üres szavaiért, mint a támadóját. A Sámánnak a leghalványabb fogalma sem lehetett, min ment keresztül Zsóka.

Az elméjével formált kardot csak akkor kezdte használni, amikor végre felvette a harcot a saját elméjével szemben, és a Sámánnak mégis igaza lett. Zsóka emlékezett rá, hogy a férfi Szegedről érkezett Szolnokra szerepelni, és jóval később arra is rájött, hogy nem emberi lény volt, így álmai sem lehettek, amikben üldözték volna. Csak hazudozott a saját életéről.

Zsóka felült a bozótosban. Megrázta a fejét. Nem akart emlékezni, tiszta elmére volt szüksége. Levette a viharruha sisakját, hogy érezze az éjjeli levegőt. A vadkutyáknak már csak a szaga érződött a közelben, magára maradt a pusztában. Az emlékek feltörtek, akár egy gejzír. Vajon minden másként alakult volna, ha erőt veszek magamon, és Balástyán maradok?

Tombácz Viktor, a nagynénje férje mindent tudott a földről és a sivatag adta lehetőségekről. Agrármérnökként végzett, de még több tehetsége volt az üzlethez. A semmiből építette fel az ökofalvak törvényeit vallási megfontolások nélkül alkalmazó gazdaságát. A felesége, Tombáczné Bálint Magdolna a szegedi egyetem bölcsészkarára járt be a tanyagazdaság védett buszkörjáratával mindennap, ahol több tanszék adminisztrációját intézte. A férj nagy bánatára nem tudta rávenni a feleségét, hogy kizárólag a saját cégük számláit rendezgesse, Tombáczné imádta Szegedet és az egyetem hangulatát. A férj pedig hagyta, miután rájött, hogy ez a boldog házasságuk titka, az asszony nem csalja meg, csupán egy városba és a munkájába szerelmes.

Zsóka megkedvelte őket, és eleinte nem értette, miért is nem jött hamarabb Balástyára. Az öreg Tombácztól megtanult mindent, ami a pusztában a túléléshez kellett. Az öreg is megszerette a lányt, mintha a sajátja lett volna, ha már neki nem született gyereke. Zsóka azonban megrémült, amikor rádöbbent, hogy Tombácz Viktor az örökösévé akarja tenni. A tanyagazdaság fenntartása végtelen fizikai és szellemi munkát követelt egyszerre. A munkásokat mindig irányítani, az ügyes-bajos dolgaikat intézni kellett. Zsóka tudta, hogy a tanyagazdaság azért megy jól, mert az öregember értett a vállalkozáshoz és az emberekhez. A folytonos megújulás iránti vágy mindennap ébresztőóra nélkül keltette őt. Erre születni kell, és Zsóka úgy vélte, hogyha az ő kezébe kerülne a gazdaság, két év alatt csődbe vinné.

A nagynénje révén sokszor járt Szegeden, különösen akkor, amikor úgy érezte, Tombácz tanyája felemészti az erejét. Hogy egy kicsit eltávolodjon tőlük, pár hónapig az egyetem könyvtárában, egy hajdan patinás üvegpalotában takarított. Egy rövid ideig úgy érezte, jókor van jó helyen. Majdnem férjhez ment egy könyvmolyhoz. Ám az ifjú költőt legyőzte a depresszió, a fiú felkötötte magát a lakásán.

A költő halála után két hónappal Zsóka nagynénjének férje, az öreg Tombácz is elment: amikor a traktort szerelte, elvágta a kezét, és elfertőződött a sebe. Néhány nap múlva a felesége végre rábírta, hogy menjenek be a klinikára, de már nem lehetett rajta segíteni. Tombáczné Bálint Magdolna eladta a tanyát, és Szegedre, Alsóvárosba költözött, Zsóka pedig – aki ekkorra úgy érezte, a balszerencse egyenesen belőle árad – a nővére rábeszélésére felkerekedett, hogy Szolnokra utazzon. Sosem jutott el odáig, a szentesi kitérő után most ismét Szegedre, a fallal körülvett városszörnyeteg szívébe tartott, mert a nagynénje megírta neki azt az üzenetet a főnöke haláláról. Tombáczné burkoltan a Sámánt vádolta a történtekért. Zsóka nem akarta elhinni, amikor elolvasta a férfi nevét az üzenetben. Szempillantás alatt rázúdult az összes emlék, a rosszak és a jók is, de főleg az elviselhetetlenek. Zsóka úgy érezte, megint lehúzza az örvény, de másnap reggelre elhatározta, hogy eljött az ideje a továbblépésnek, akár azon az áron is, hogy leszámol a múlttal és vele a férfival is. Maradék pénzét egy ócska, használt viharruhára költötte a szentesi piacon, és elbúcsúzott Károlytól.

Szentestől Mindszentig a Tisza vonalát követte egész délután. A szárazviharban a meder volt az egyetlen, amelyben tudott tájékozódni. Miután kitisztult az idő, mások is feltűntek az úton: embereket és másélőket is látott a távolban. Az autópályát a helyiek nem használták, méregdrága volt nekik az útdíj, helyette vagy a 45-ösön mentek szekérrel vagy autóval, vagy pedig, ha nem akartak szem előtt lenni, a kiszáradt folyómederben gyalogoltak. Nők nem utaztak egyedül, Zsóka pedig alig százhatvan centijével messziről sem tudta azt a benyomást kelteni, hogy férfi volna; miközben az rögtön látszott, hogy egyedül van. A magányos utazás pedig még a férfiaknak is veszélyes volt ezen a vidéken. Zsóka mégsem félt. Legalábbis nem annyira, hogy az visszatartotta volna az úttól. Inkább megfontolttá tette.

Egy darabig a meder melletti cserjésben, ligetekben haladt, de nem ő volt az egyetlen, aki így próbált rejtőzködni mások elől, ezért a lány – Karesz tanácsa ellenére – egyre jobban távolodott a folyó kiszáradt medrétől. Nem bánta, a mederben és közelében nem érezte jól magát, szinte várta, hogy a következő kanyarban felbukkannak az álombéli lovasok. A mederből sűrű, lassú energia áradt, amely a csontjaiban rezgett, és amitől estére ólomsúlyúvá vált a lába. Minél jobban távolodott a Tisza vonalától, annál könnyebbnek érezte magát. Attól sem tartott, hogy eltéved a bozótosban, pedig a viharruha beépített kijelzőjén nem működött a térképprogram. A meder követése egyszerűsítette volna a tájékozódást, így viszont a nap állásából következtetett, hogy délnyugatnak tart. Előbb-utóbb a sándorfalvi út közelében találja magát, és az elhagyatott Dóc határában már minden bokrot, fát és zugot ismerni fog. Az már nagyon közel esik néhai Tombácz Viktor összeomlott gazdaságához.

Kimerült az egész napos rejtőzködve haladásban, és késő délutánra egy tanyához érkezett. Szürkületig figyelte a házikót. Két lovas érkezett, messziről látszott, hogy banditák. Az egyik kint maradt, a másik bement a tanyára. A férfi tíz perc múlva egy vászontáskával a kezében tért vissza, aztán mindketten ellovagoltak.

Zsóka úgy döntött, szerencsét próbál. Egy öregember lakta a tanyát, észre sem vette, hogy a lány belopózott a konyhába. Zsóka egy pillanatra megtorpant az ablak alatt lévő üst, lombikok, csepegtetők és csövek láttán. Orrába mart a főzetből párolgó, jellegzetes szag.

A konyhában egy kancsóban friss vizet talált, hangtalanul megtöltötte a flaskáját, egy csepp sem ment mellé, és elvett egy zsíros kenyeret a kopott viaszosvászonnal takart asztalról. Beleivott a kihűlt gabonakávéba is. Ezalatt az öreg a szobában ücsörgött egy ósdi fotelban. A kora esti, lassan enyhülő forróság ellenére alaposan betakarózva a szegedi hálózat beszélgetős műsorát nézte. A konyhába behallatszott a riporter és az interjúalanyok hangja. Azon vitatkoztak, miként kellene kikergetni az arabokat és a színes bőrűeket a Szegeden belül zárványt alkotó Teszkóvárosból. Őket tették felelőssé a Felsővárosban elharapódzott vízlopásokért is, közben szidták a helyi rendőröket, amiért nem tesznek semmit. Arról hallgattak, hogy a pusztában garázdálkodó betyárok többsége ugyanolyan fehér bőrű magyar, mint ők. Hamarosan vége lett a műsornak, vagy az öreg váltott csatornát, mert egy kellemes női hang egy hátmasszírozó széket igyekezett eladni a nézőknek.

Mielőtt Zsóka távozott, kilazította az egyik csövet, és a főzet rögtön csöpögni kezdett a padlóra. Mire a vénember kitántorog, a kábítószernek legalább a fele odalesz. A lány egy pillanatra elgondolkodott, megbünteti-e majd valaki az öreget, amiért nem figyelt, aztán kilépett a házból, és bevetette magát a cserjésbe.

A fárasztó nap után az este egy bozótos közelében érte. Meggyőződött róla, hogy nem követik, a cserjésben nem talált emberi nyomokat, csak állatokét, így védőruhájában maradva, a bozótvágót a keze ügyében tartva elaludt. Álmában megint közeledtek a lovasok, élükön a vörös szemű vezérrel. Amikor felriadt rá, a rémkép sokáig ott lebegett a szeme előtt, miközben teljesen éberré vált. A vadkutyák távoztával arra gondolt, haladhatna tovább az úton, éjjel semmivel sem veszélyesebb, mint nappal.

A csillagok éppen elegendő fényt adtak, hogy Zsóka a pirkadat első, gyenge fényéig gyalogoljon, amikor felfigyelt néhány kisebb tanyára, és egy nagy, csarnokszerű, omladozó épületre. Elhaladt a bedőlt falú vályogházak romjai mellett. A házak és a körülöttük terpeszkedő cserjés egy kiszáradt itatótavat rejtettek, és az egykori tavacska partján egy gémeskút állt. Zsóka átvágott a bokrok között, hogy ellenőrizze, van-e benne víz, de csalódnia kellett, a kutat feltöltötték, vagy talán soha ki sem ásták, mintha csak dísz lett volna.

Rátört az álmosság. Talán mégis jobb lenne, ha behúzódna valamelyik épületbe, és végre kialudná magát. Levette a sisakját, és a fából készült kávára tette, fél fenékkel a rozoga kútra telepedett, hátát a faoszlopnak támasztotta. Úgy döntött, engedélyez magának negyedóra pihenőt. Sötét haját arcába fújta a hajnali, hűvös szél.

Vajon milyen lehetett ez a tanya ötven évvel ezelőtt? Zöld fű nőtt a most csontszáraz talajon? A karámban állatokat tartottak? És mi lehet ez a nagy, kör alakú, bedőlt épület?

Paták dübörgését hallotta meg. Már nem maradt ideje elfutni. Átlendült a kút káváján, és lekuporodott. A világ a zöld fényben úszó, hajnalodó égbolt négyszögére szűkült, melyet átlósan megtört a gémeskút rúdja. Kilesett az oldalfal léceinek rései között. Egy több mint két méter magas, csupa izom szürkemarha bika taposta le a cserjét, és az itatóhoz igyekezett. Busa fejét csalódottan lehajtotta, amikor látta, hogy nincs benne víz. Fekete szarva az egyik oldalon csorba volt, a másikat hegyesre csiszolták, akár egy szuronyt. Zsóka gyanút fogott. Ez nem szarvasmarha. Az állat körbeszaglászott, aztán lassan eltávolodott.

Zsóka megkönnyebbülve dőlt hátra, ám a régi deszkák megadták magukat, és hangos reccsenéssel kiesett a fedezékéből. Azonnal tudta, hogy ezt a bika is meghallotta. Felugrott, és teljes erejéből rohant a nagy, félig beomlott épület felé. Azt remélte, hogy masszív, romos falai között el tud bújni. A dübörgés és a fújtatás egyre közelebbről hallatszott a háta mögül. A kardom, a kardom kell, hajtogatta magában, de a félelem győzött, és nem mert megfordulni, hogy szembenézzen vele. Szinte fejest ugrott a bejárat szűk résébe. Remélte, hogy a bika nem fér át rajta, és ereje sem lesz lebontani azt. Még sosem látott ekkora másélőt.

Sötétség vette körbe. Időbe telt, míg szeme hozzászokott a homályhoz. Odakint minden elcsendesült, de Zsóka érezte, hogy a bika még itt jár a közelben. A földön por és üvegszilánkok hevertek, összetört bútorzat, málló betonelemek emeltek akadályt. Nem fér át közöttük. Beljebb húzódott egy poros, szakadozott álfal, vagy valamiféle múzeumi ismertetőtábla mögé.

Odakint a bika a bejárat környékét szaglászta. A horizonton felbukkant a pirkadó nap vöröses sugara, a másélő sötétkék árnyéka kirajzolódott a folyosó repedezett falán. Zsóka behunyta a szemét, és a lángoló kardjára gondolt. Meg kell ragadnia, megmutatni a lángoló fémet, és a másélő távozni fog. És ha nem? Ez nem álom, ez valóság. Tényleg itt köröz alig néhány méterre tőle. A valóságnak minden síkjában létezik. Megtalálja a módját, hogy bejusson, és akkor ez a poros furnérlemez nem fogja megmenteni őt, a bika felnyársalja az éles szarvával, mint egy rongybabát. Beszivárgott a kétely a réseken, és amint ez tudatosult benne, ismét a kardra igyekezett összpontosítani. A kör elölről kezdődött: nem elég, nem elég, ez nem álom, az állat ellen valódi fegyver kell. De ha nem tudom lelőni, ha célt tévesztek?

Elég!

Zsóka kilesett fedezéke mögül. A másélő távolabb ment, az árnyéka eltűnt a falról. A lány azonban érezte, hogy ilyen könnyen nem ússza meg. Távolabb mozgást látott, és megdermedt. A bika árnya végigsöpört az egykori kiállítótermen. Zsóka észrevette a folyosóról nyíló lejáratot, mintha valamiféle barlang lett volna. Elég keskenynek tűnt, a bika oda biztosan nem tudja követni, fennakadna a szarva. A lány a lejárat felé iramodott, talpa alatt ropogtak az üvegszilánkok.

A másélő érzékelte a mozgást, berontott az előtérbe, és Zsóka után vetette magát. A lány elérte a lejáratot, beugrott a sötét folyosóra, és futott lefelé, a mélybe. Az épület megremegett, amikor a bika – minden erejét beleadva – fejét előreszegezve a lejáratnak rontott. A szarva túl széles volt, nem fért át; a romos beton kitartott, és kívül tartotta a szörnyeteget. Azonban a lény nem adta fel, újra és újra nekirontott a bejáratnak, a falak minden alkalommal beleremegtek, Zsóka fejére por és törmelék hullott a mennyezetről. Mi lesz, ha nem megy el magától? Csapdában vagyok.

Pánik. Megint a pánik. Nem adhat teret neki. Azzal nyugtatta magát, hogy a bika hamarosan megunja, és el fog kotródni. Csak ki kell várnia. Addig is biztonságban lesz idelent. És ha nem?

A viharruha gyér lámpafényével megvilágította az enyhén lefelé, spirálszerűen lejtő utat. Még mélyebbre ment, azonban a folyosót hamarosan egy nagy betontömb zárta el. A fénypászma a falra vetült, ahogy megfordult. Zsóka megdermedt az ijedtségtől, míg fel nem fogta, hogy nem valódi embereket és lovakat, nem másélőket, hanem egy festmény maradványát látja. Egy dombtetőn varázsló állt kiterjesztett karokkal, fehér haja két hosszú fonatban omlott a hátára. Előtte, a nézővel szembefordulva, egy férfi laza kontraposztban, derékra tett kézzel, szablyája hegye a földet érinti. Nem vitték el a festményt. Nem mentették meg, döbbent rá. A magyarok bejövetele.

Az épület megint megremegett.

Eszébe jutott a nagynénje üzenete, amely miatt útra kelt. Látta magát Szegeden, József Attila szobránál. Akkor az úgy is lesz, előbb-utóbb Szegedre fog érni. Tehát nem fog itt elpusztulni. De hogyan győzzem le a bikát? Hiába igyekezett maga mögött hagyni a múltját, a kávéházi előadás, a férfi mondatai még mindig kísértették. Minden rajtunk kívül álló okból történik, és minden be fog következni, az is, amit nem akarunk. Vagy pedig minden rajtunk múlik, és csak az fog megtörténni, amiért harcolunk. A világ mindezek elegye, és olykor csak az dönt, melyikben hiszünk erősebben.

Eljutok Szegedre – jelentette ki magában Zsóka.

Összezárta a szemét, és elképzelte – látta – a bikát és magát, válaszfal nélkül, szemtől szemben. A fehér hajú sámán vagyok, kiterjesztett karral. A világ felett állok, a világ az én varázslatom, nekem engedelmeskedik.

A bika a földet kaparta, leszegte a fejét, felkészült rá, hogy felöklelje. Zsóka tudta, hogy a valóság elmebeli szeletében is ugyanúgy képes rá, mintha fizikailag állnának egymással szemtől szemben. Nincs különbség. Az a szablyás férfi vagyok, laza kontraposztban. Zsóka a háta mögé nyúlt, és megérezte tenyerében a hitéből kovácsolt, nehéz kard markolatát. Előhúzta a fegyvert a képzeletbeli tokjából. A fém surranását a lángok pattogó hangja váltotta fel, és a sötétségben fénygömb bontakozott ki körülötte, ahogy felemelte a fegyvert. Elég megmutatnom neked. Ha közelebb jössz, ezzel fogok végezni veled. Hangosan is kimondta, a teremben visszhangzott a hangja, de nem zökkent ki. A bika dühösen fújtatott, ám a lángoló kard láttán tett egy bizonytalan lépést hátra. Zsóka megmozgatta kezében a fegyvert, ragyogó fényjátékot keltve a levegőben. A bika horkantott, és lassan megfordult, szinte azonnal elnyelte a sötétség. Zsóka kinyitotta a szemét. Csend támadt.

Lámpájával végigpásztázta a falat. Árpád fejedelmet és fehér lovát, seregét elnyelte a beomlott törmelék. Zsóka egy utolsó pillantást vetett a sámánra és a szablyás alakra. Egy pillanatra látta magát itt állni egy másik időszeletben is. Érezte, hogy akkor nem lesz egyedül. De mikor történik? Miért jövök ide vissza újra? Miért akarom látni megint a Feszty-körkép maradványát? Ki vagy? – kérdezte a jövőbe tekintve, hátha választ kap, de a jelenés elmúlt, mielőtt rájöhetett volna, kivel van, volt és lesz itt.

Zsóka a felszínre merészkedett. Felkelt a nap, és elviselhetetlenné vált a hőség. Tett egy rövid sétát a néma, romos épület körül. Cipője és a megfutamított bika patája nyomot hagyott a porban. A másélő valódi volt, és a létezés, a hit egy másik síkján még valóságosabb. Vajon meddig tartott a küzdelmünk?

A lerombolt díszkúthoz sétált a viharruha sisakjáért. Ellenőrizte, és megnyugodott, hogy nem esett baja. Olyan meleg volt a tűző napon, hogy a gondolatától is elborzadt, hogy feltegye. A védőruhában csak megfőnék, határozott, és visszahúzódott a romos épületbe. Aludni akart egy keveset, mielőtt folytatja az útját Szegedre.

Amikor a lány eltűnt a bejáratban, a cserjésben lapuló két férfi egyike állított egy keveset a messzelátó élességén, aztán mindketten ellenőrizték a fegyverüket.

A terepszínű, szögletes járműről messziről lerítt, hogy a rendőrség használja. Az írásbeli utasítás és a menetlevelek átadásakor az új főügyész, Bihari Gábor biztosította Margarétát, hogy éppen ezért nem is fogják megtámadni őket, és ha bármi aggodalma volna az út miatt, el sem küldené őt Szegedre. Margaréta viszont attól félt, talán éppen azért támadhatják meg őket, mert egy teknősben utaznak. A századost nem merte megkérdezni erről, de láthatólag a férfi sem volt nyugodt. Amíg nem az intelligencia vezérelte a járművet, Áron elfehéredett ujjakkal szorongatta a kormányt. Egész idő alatt csak egy-két szót váltottak egymással, a százados végig az úton tartotta a szemét. Ha a jármű fennakad egy torlaszon, vagy tengelytörést szenved egy mély repedésben, akkor várhattak volna a felmentőkre Szolnokról. Áron ennek szégyenétől jobban tartott, mint hogy a jármű beépített fegyverét vagy oszlatóját kelljen alkalmaznia a fosztogatók ellen. Úgy tudta – és ezt a főügyész is hangsúlyozta Margarétának –, még soha senki nem volt képes felnyitni egy teknőst (elvégre Afganisztánban tesztelték a fejlesztők). Ha bármi gond van, a műholdas nyomkövetővel is látni fogják az otthoniak, hogy bejelentkezés nélkül hosszabb időre megálltak.

Eredetileg Egri doktor utazott volna Szegedre az ügyészek közül, de az indulás előtti délutánon telefonált a Hetényiből, hogy egy órán belül betolják a műtőbe vakbélgyulladás miatt. A főügyész határozott: ha a rendőrök tényleg biztosítják a teknőst, akkor elküldi a századossal Horváth ügyésznőt, mivel Egrin kívül csak ő ismerte az ügyet. A vizsgálóbírót leszámítva, ám Laczkfy Tamás szabadságra ment – Tihanyba utazott, egy zárt, füvesített, medencés, méregdrága üdülőbe, ahová három évvel ezelőtt bejelentkezett. Az efféle helyekre kilométer hosszúra nyúltak a várólisták.

Laczkfy! Jól elintézte nekünk ezt az átkozott utat! – sóhajtott fel egyszerre, önkéntelenül Margaréta és Áron, nem tudván, hogy mindketten pontosan ugyanarra gondolnak, és tekintetük találkozott egy villanásra a visszapillantó tükörben.

A vizsgálóbíró megzörgette a megfelelő ajtókat – valószínűleg még a helyszínelés napján leült egy kártyapartira a főkapitánnyal és az új főügyésszel, hogy nem kevés mátraaljai bor társaságában meggyőzze őket ennek az útnak a szükségességéről, ami mintha csak a bíró megérzésén alapult volna. Áron azonban tudta, hogy ennél többről van szó – ezt maga a szolnoki főkapitány árulta el neki, mielőtt útra keltek, azzal, hogy egy szót sem szólhat róla senkinek, mert abból csak felesleges bonyodalmak és félreértések adódhatnak.

Domonkos Áron százados Szolnokról Szegedre menet Hódmezővásárhelyen állította meg először a rendőrségi páncélozott járművet a főtér melletti utcában. Bejelentkezett a kollégáinál, aztán hátrafordult, hogy meglehetősen sápadt utasához szóljon.

– Energiacellát kell cserélnem, ügyésznő.

Horváth Margaréta egy kimért biccentéssel vette tudomásul a kényszerű megállót, és a főtéri forgatagra nézett. A kiszáradt platánfák ágaira vörös-arany, kínai motívumokkal díszített lampionfüzéreket akasztottak, a fák tövében legalább húsz sátor állt. A tér túloldalán a városháza porlepte épületének ablakából színes molinót lógattak ki, amely a magyar–kínai barátságot hirdette, magyar és kínai szöveggel, alatta a dátum: 2052. július 22–28. Az egész hétre szóló vigasságtól a délelőtti forróság sem riasztotta el az embereket. A helyiek a standok körül forgolódtak, ahol olyan terményeket árultak, amiket a két szolnoki még nem vagy ritkán látott. Az egyik sátor mellett halászlevet főztek, egy fegyveres őr vigyázta az értékes halat, paprikát, vizet; a másik sátornál egy kínai nő csirkét kopasztott, egy üstben forrt a víz, az asztalon sok színes fűszerestégely üvegén csillogott a napfény.

Margaréta hallott a csongrádi ökofalvak szigorú gazdaságairól, és most az eredményeiket is láthatta. Talán mégis ez lenne a megoldás az éhínségre és a vízhiányra? De a gazdálkodók cserébe olyan szigorú vallási szabályok betartását követelték meg, amit a városlakók nem értettek, így Margaréta sem, és csak kevesen érezték úgy, hogy a kemény fizikai munka és az ájtatosság megéri, hogy friss zöldséget egyenek. Azt azonban ő sem tudta, hogy a hangyaszorgalmú ázsiaiakkal miként lehetne máshogyan felvenni a versenyt.

– Biztos nem tart ki az energia Szegedig? – kérdezte Margaréta.

– Nem kockáztatnék.

Áron komoran figyelte a fedélzeti intelligencia üzeneteit. Szentes óta hibát jelzett a futóműben, és az energia is gyorsabban fogyott a vártnál. A százados nem akarta az ügyészt idegesíteni, ezért nem szólt róla. Az intelligencia mindvégig úton tartotta őket. Végül is, ez volt a dolga, mert bizonyos döntéseket gyorsabban és hatékonyabban meghozott, mint az emberek. Áron az intelligencia javaslatára választotta Hódmezővásárhelyet az energiacella-cserére. Úgy határozott, a biztonság kedvéért Szegeden átnézeti a járművet a hazaút előtt.

A déli városba az egykori főúton jöttek, már ami maradt az aszfaltútból. Hódmező a szegedi falon kívül esett, de elég nagy és biztonságos városnak tűnt (először az út során), és a százados úgy vélte, az intelligenciának igaza lehet, és inkább most cserél energiatárolót, mint hogy kifogyjanak belőle Szeged határában.

A százados jó jelnek vette a vásári forgatagot, több fegyveres biztonsági embert is észrevett a tér szélén, és remélte, hogy civil ruhás rendőrök is dolgoznak a közelben. Az intelligencia gyors elemzése szerint teljesen biztonságos az utca. Persze nem várhatta, hogy a Nagyteknőst adják alá, egyrészt a háromszor akkora méretei miatt, másrészt éppen egy összehangolt bevetésen volt a Hortobágyon, harmadrészt a kollégái nem titkoltan attól féltek, a szegediek einstandolnák.

A százados ebben kételkedett, de Táboros Máté főhadnagy elmesélte, hogy egy helikoptert már átírtak a szegediek állományába Baranyából, ami azért szállt le a szegedi Széchenyi téren, mert a déli megyék rendőrfőkapitányai a határellenőrzés összehangolása miatt találkozót tartottak márciusban. A pécsi főkapitányt és pilótáját egy szegedi pilóta vitte haza, és jött is vissza a szép, fekete, éjjellátóval és rakétaelhárítóval is felszerelt vasszörnyeteggel.

A százados ellenőrizte, aztán a derekára csatolta a fegyverét. Néhány percig a helyén maradt, mert a környék mostanra megtelt szekerekkel, harminc-negyven éves Suzukikkal és Opelekkel, rozsdás, fehér furgonokkal. Az öreg járműveknek is megvolt az előnye: némelyik még fedélzeti számítógéppel sem rendelkezett, vagy olyan primitív agya volt, hogy a hálózatra sem tudott felkapaszkodni, így soha nem fertőzhette meg őket semmiféle távol-keleti vagy orosz vírus.

Az energiacella cseréje csak egy percet vett igénybe. A százados remélte, a szegedi rendőrségen különösebb bürokratikus kitérők nélkül feltöltik majd a tárolót, mielőtt hazaindulnak. Visszazárta a páncélt, így a friss elem biztonságba került, a kiürült cellát pedig az arra szánt tokba helyezte, szintén lezárva. Az energiacella még üresen is vagyonokat ért.

Eközben a hátsó ülésen – ami a páncélozott járművön belül külön burokkal volt védve – Margaréta némán ücsörgött. Alig várta, hogy átérjenek a biztonságot jelentő szegedi falon, még ha a várost nem is vágyott viszontlátni. Ő nem bízott a teknősben, sem az intelligenciában. Amikor elhagyták Szolnokot, kérésére a százados lenémította a számítógépet. Idegesítette az intelligencia beszéde.

Mélyet sóhajtott. A szegedi falig legalább húsz kilométer volt hátra. Igyekezett egyenletesen lélegezni, és nem mutatni rettegését, izzadó tenyerét összekulcsolta az ölében. Amikor Áron visszaült a járműbe, és lezárta az utastér külső páncélját, Margaréta kissé megkönnyebbült, és rájött, hogy sokáig visszafojtotta a lélegzetét. Pedig az út eseménytelenül telt, látszólag semmi félnivalójuk nem volt, nem szaladt át előttük nyúlnál nagyobb állat, ami hirtelen fékezésre adott volna okot. Nem állta útjukat lovas vagy motoros banda egy kikerülhetetlen úttorlasszal, ezeket az intelligencia radarja amúgy is messziről jelezte volna. Az elhagyatott tanyák, egykori mezőgazdasági épületek, vagy a martfűi Tisza Cipő gyárának omladozó fala mögül sem lépett elő útonálló, fegyverrel a kezében. A százados a cellacsere helyszínét is jól választotta meg: Hódmezővásárhely kissé kaotikus, de barátságos városnak tűnt.

A másélőktől való félelme sem igazolódott be, egyetlen rémálma sem vált valóra. Kora reggel indultak, és még dél se lesz, amikor megérkeznek Szegedre. Csak távoli, elmosódott alakokat látott út közben. Rákóczifalván egy csapat gyerek állt az út mentén, és integettek. Amikor közelebb értek hozzájuk, annyifelé szaladtak, ahányan voltak.

Szentes után egy düledező csárda ajtaját támasztotta egy pocakos, fekete inges férfi, aki messziről nézte a járművüket, és az útra is kiállt megbámulni őket, míg el nem tűntek egy kanyarban. Azonban ő is olyan messze volt, hogy Margaréta nem tudta eldönteni, vajon emberieken túli érzékszervekkel próbálta-e kifürkészni őket. Azt azonban már Margaréta sem látta, hogy a hímzett vörös rózsával díszített, fekete inges férfi elővett egy telefont, és néhány másodperces beszélgetést folytatott valakivel.

A százados kikanyarodott a hódmezei, meglepően jó állapotban lévő elkerülő útra. A Szeged felé menő sávban nem lehetett gyorsan haladni a szekerek, lovasok, és az élő állatot terelő fegyveresek csoportjai miatt. Áron az út során először átadta a teknős automata pilótájának a vezetést. Az intelligencia óvatosan előzgette a többi autóst és a lovasokat a meder felett átívelő hídig, az első ellenőrző pontig.

Margaréta az utazás miatti aggodalmairól nem szólt a századosnak, ki tudja, a férfi mit gondolna. Talán már így is hallott ezt-azt a különc ügyészről. Margaréta tisztában volt vele, miféle pletykák terjednek róla a hivatali folyosókon, de nem érdekelte, mivel tudta, hogy úgysem lenne képes megváltozni. Már próbálta. Megmaradt magányos nőnek, aki génmódosított macskákat tart, és gyakran maga is úgy viselkedik, akár egy macska. Bizonyára a furcsaságára fogták azt is, hogy szerinte egy sírhelyet, koporsót rejt a meder ott, ahol a holttesteket találták.

A fémkeresők és kincsvadászok örömére a hajók és más ócskavasak, autók, sőt, repülők rejtőztek a Tisza kiszáradt és megkeményedett iszapjában. A legtöbbet vastagon belepte a por, a hordalék, és szabad szemmel észrevehetők sem voltak. Amit kiástak, deformálódott, és mindenki olyan alakzatot láthatott bele a fémtárgyba, amilyet csak akart, miként az égen úszó felhőkbe.

A teknős áthaladt az üres meder feletti, régi Tisza-hídon. Víz csak alkalmanként csordogált alatta: ha májusban sok eső esett. Június közepéig, míg az utolsó cseppet fel nem perzselte a forró, nyári nap, százszámra maradtak hátra a mind jobban zsugorodó, iszapos, állott bűzt árasztó pocsolyák. A vizet addig igyekeztek begyűjteni az emberek, amíg folyt. A tócsákban és környékükön azonban hamar elszaporodtak a nedvességre áhítozó élőlények, amelyek némelyike délebbi földrészről származó, mérges faj volt. Aki a pusztában közlekedett, annak a lába alá kellett nézni a skorpiók és kígyók miatt.

A hídról jól látszott a vízgyűjtő medencékkel és vízcsapdákkal szabdalt meder. A szegediek még mindig szerették és főzték a halászlevet, ahhoz pedig ponty kellett, a pontynak meg víz, így aztán mindent megtettek, hogy legyen alapanyag. A híd melletti helyőrség a csapdák védelmét is biztosította, az őrtornyokból messzire láttak.

Áron tudta, hogy mostanra biztosan azonosították őket. A híd utáni, méretes beléptetőnél a gépfegyveres, rohamsisakos őrök csak továbbintették őket a szkennerkapun át. Az előttük és mögöttük érkezőknek az iratait is ellenőrizték, egyesekkel a csomagteret is kinyittatták.

– Ennél azért nagyobb ellenőrzésre számítottam – jegyezte meg a százados.

– A főkapu Algyő után lesz – mondta Margaréta.

Áron a holografikus térképre pillantott, és már látta is a vörös pontot, ahová útjuk vezetett. Az intelligencia az ügyészt megerősítő üzenetet vetített Áron szeme elé, amit Margaréta nem látott. A százados egy gombnyomással nyugtázta.

– Járt már Szegeden? – kérdezte a nőt.

– Egyetemre – felelte az ügyész.

A sor éppen feltorlódott, meg kellett állniuk. A férfi hátranézett.

– Akkor ügyésznő lesz az idegenvezető. Idevalósi?

Margaréta megrázta a fejét.

– Nem. Szarvason születtem, csak az egyetem miatt éltem itt, de elég is volt belőle. A szüleim később Szolnokra kaptak kvótát, így én is odaköltöztem.

Újra meglódult a kocsisor. Az intelligencia önszabályozója óvatosan elindította a járművet. Áron előrefordult. Bár ő maradéktalanul megbízott a fedélzeti számítógépben, általában jobb szerette maga vezetni a teknőst. Amint megragadta a kormányt, az intelligencia ismét átadta neki a vezérlést.

– Érdekes. Mindenki ódákat zeng erről a helyről.

Margaréta elmosolyodott.

– És aki ezt mondja, élt itt?

– Nem hiszem. Én sem jártam itt azelőtt – vont vállat Áron.

– Akkor tetszeni fog.

A nagy beléptetőkapu előtt minimum egy kilométeres sor állt, de legalább már látták a célt. A határőrség motoros egységei az ügyintézést gyorsítandó párosával járták végig a várakozókat. Az út mentén kialakított parkolókba és szkennelőépületekhez küldték az ellenőrizendő járműveket, főleg azokat, melyekről ránézésre tudták, hogy nem fogják könnyen beengedni őket. A teherautók bizonyos magasság felett eleve be sem léphettek; néhány járművet további ellenőrzés nélkül visszafordítottak. A sofőrök rövid vita után általában engedelmeskedtek. Tartottak tőle, hogy az arcfelismerő rendszerek megjegyzik őket. A letapogató sugarak csempészárut, kábítószert, fegyvert, rejtett rekeszt, bennük állatokat vagy embereket kerestek. Akiket beengedtek, azokat igazoltatták és felvitték a nyilvántartó rendszerbe. Szeged (a Tihanyi Országos Üdülési Program Zárt Intézete után) Magyarország – és egyben az Unió – egyik legbiztonságosabb városa volt. Aki nem a Dunántúl valamelyik védett övezetében akart élni, az mind itt próbált szerencsét.

A motoros őrök a szolnoki rendőrségi gépet csak végigmérték, az egyikük tisztelgett, és már gurultak is tovább. Áron megkönnyebbült, hogy nem nyittatták ki a teknőst a falon kívül, így biztonságérzete megmaradt. Ugyanakkor meglepődött, milyen sok családi ház, raktárépület, sőt, még töltőállomás is sorakozik az út mentén, az ellenőrző parkolók szögesdróttal körülvett területén túl. Úgy képzelte, a falon kívül nincs is élet, de Szeged mintha kifolyt volna mesterséges védvonalából. A térkép sorra kiírta a városfalon kívüli kerületek nevét: jobbról Baktó, balról Új Petőfitelep, azon túl Tápé. A falon belül, a porral teli levegő fátyla mögött tízemeletes, vén panelházak magasodtak.

A beléptetőkaput az utóbbi évtizedekben megerősített, átalakított, őrtornyokkal és szögesdróttal tűzdelt egykori Tisza-gátba építették be. A kapu alatt gombnyomásra felcsapódó vasrudak megakadályozták a betörést, terrorista támadást: a védvonalon bejutni igyekvő teherautót egyszerűen megakasztotta volna a szuronysor.

A teknőst azután intették félre, hogy áthaladtak a főkapun. Az őrség tagjai kézjelekkel a határőrség irodaházához, a dolgozók parkolójába küldték a járművet. Amint elhagyták az utasteret, lesújtott rájuk a kinti forróság, azonban az épületben kellemes hűvösség fogadta őket. Mialatt egy irodában várakoztak, gabonakávét és hideg, enyhén szénsavas vizet hoztak nekik.

Margaréta nem értette, mi tart ennyi ideig az okmányok és a vezénylési parancs ellenőrzésén. Csak negyedóra múlva kaptak egy elektronikus térképet, amellyel kijelölték a Szegeden belüli útvonalukat a Csongrád-Csanád Megyei Rendőr-főkapitányságra, és elbocsátották őket. Áron önvezető üzemmódba tette a járművet, az intelligencia pedig a térkép alapján a forgalomhoz és a közlekedési lámpákhoz igazította a teknős optimalizált útvonalát.

A város szíve felé a 47-es úton haladtak, szinte nyílegyenesen. Egy nagy kereszteződés után a panelházakat szürke grund – talán piactér vagy futballpálya – és sok kisebb társasház váltotta fel. Az út melletti síneken modern, áramszedő nélküli, napenergiával működő villamos húzott el. Hamarosan árnyasabb részre értek, a kiszáradt, fehér törzsű platánfák lombja helyére vászonvitorlákat feszítettek. Az ágakat speciális anyaggal kezelték, hogy ne törje le őket a szél. A napszítta vitorlák több helyen megsüllyedtek a por és a galambürülék miatt.

Margaréta némán figyelte az elsuhanó ablakokat, arcán táncolt az árnyékolók között átszűrődő fénysugár. Felismerte a házat, ahol egy évig albérletben lakott, az akkoriban kopár erkélyen most valaki muskátlikat és kaktuszokat nevelt. A muskátlik műanyagból lehettek, a kaktuszok talán nem.

A nagy kereszteződésben az intelligencia a 43-as útra fordította őket. Az útvonalon egymást követték a nevek: Brüsszeli körút, Párizsi körút. Balról kibontakozott egy nagy rendőrségi épület, de a térkép szerint haladniuk kellett tovább. A körútról nem lehetett a sugárútra, az úti céljukhoz hajtani, ezért a Mars térnél tett fordulóval kanyarodtak vissza a Kossuth Lajos sugárútra.

– Miféle fal ez? – kérdezte a százados a Mars térnél.