A kóbor lovag

A tavaszi esők felpuhították a földet, így Dunknak nem okozott nehézséget a sír megásása. Kiválasztott egy helyet egy alacsony domb nyugati lankáján, mert az öregember mindig is szerette figyelni a napnyugtát.

– Újabb nap múlt el – mondta ilyenkor nagyot sóhajtva –, és ki tudja, mit hoz nekünk a reggel, nem igaz, Dunk?

Nos, az egyik reggel esőt hozott, amely csontig átáztatta őket, a következő nyirkos szélrohamokat, az azutáni fagyot. A negyedik napon az öregember már a lovagláshoz is gyenge volt. Most pedig meghalt. Néhány napja még énekelt lovaglás közben, egy régi nótát arról, hogy elmegy Sirályvárosba megnézni a torna hölgyét, de Sirályváros helyett mindig Hamugázlót mondott. El Hamugázlóba, a torna hölgyéhez, héj-hó, héj-hó, gondolta Dunk elkeseredetten ásás közben.

Amikor a gödör már elég mély volt, felemelte és odavitte az öreg testét. Kis termetű, vékony emberke volt; mellvértje, sisakja és kardöve nélkül mintha csak egy zsák levelet fogott volna. Dunk korához képest szép nagyra nőtt, a tizenhat vagy tizenhét (pontosan senki nem tudta volna megmondani) esztendős fiú vállas, erős csontozatú legény volt, közelebb a hét lábhoz, mint a hathoz, és még csak most kezdte el kitölteni termetét. Az öreg gyakran dicsérte erejét. Soha nem fukarkodott a jó szóval – ez volt minden, amit adhatott.

Lefektette a testet a gödör aljába, és egy ideig némán állt fölötte. A levegőt újra megtöltötte az eső szaga, tudta, hogy be kell temetnie a sírt, mielőtt esni kezd, de nehezére esett földet dobálni arra a fáradt, öreg arcra. Kellene lennie itt egy septonnak, hogy elmondjon felette egy imát, ehelyett csak én vagyok neki. Az öregember mindent átadott Dunknak, amit a kard, a pajzs és a lándzsa használatáról tudott, de a szavak tanításában már nem jeleskedett.

– Itt hagynám a kardod, de a földben csak elrozsdásodna – mondta végül bocsánatkérőn. – Az istenek majd biztosan adnak neked egy újat. Bárcsak ne haltál volna meg, ser! – Elhallgatott, nem tudta, mit mondhatna még. Nem ismert egyetlen imát sem, legalábbis nem végig; az öregember sosem vitte túlzásba az imádkozást. – Igaz lovag voltál, sosem vertél meg ok nélkül – nyögte ki végül –, kivéve egyszer, Szűztónál. Az özvegyasszony pitéjét a kocsmárosfiú lopta el, nem én, de ezt mondtam is neked. Mindegy, most már nem számít. Az istenek őrizzenek, ser! – Földet rúgott a gödörbe, majd módszeresen elkezdte betemetni, közben egyszer sem pillantott az alján heverő testre.

Hosszú életet élt, gondolta Dunk. Közelebb járt a hatvanhoz, mint az ötvenhez… hányan mondhatják el ezt magukról? Legalább megérte a következő tavaszt.

A nap lassan lenyugodott, miközben megetette a lovakat. Három hátasról kellett gondoskodnia; saját csapott hátú gebéjéről, az öregember poroszkájáról és Villámról, a csataménről, melyet a lovag csak tornákon és harcban ült meg. A nagy testű barna csődör már nem volt olyan gyors és erős, mint egykor, de szeme csillogása és ádáz természete megmaradt, és sokkal többet ért, mint Dunk bármelyik másik vagyontárgya. Ha eladnám Villámot és a vén Pejkót, a szerszámmal és a nyergekkel együtt elég ezüstöt kapnék, hogy… Dunk összevonta a szemöldökét. Nem ismert más életet, mint a kóbor lovagokét. Egyik erődtől lovagoltak a másikig, egyszer ennek, másszor annak az úrnak a szolgálatába szegődtek, megvívták a harcaikat, a termeikben ettek, amíg tartott a háború, azután továbbálltak. Időnként tornákon is részt vettek, bár egyre ritkábban, és tudta, hogy néhány kóbor lovag a szűkös teleken rablónak állt, bár az öreg sosem tartozott ezek közé.

Kereshetnék egy másik kóbor lovagot, akinek szüksége van fegyverhordozóra, hogy gondozza az állatait és tisztogassa a páncélját, gondolta, vagy elmehetnék valamelyik városba, Lannisrévbe vagy Királyvárba, esetleg csatlakozhatnék az Éjjeli Őrséghez. Vagy…

Egy tölgyfa alá halmozta az öreg holmiját. Az erszényében talált három ezüstszarvast, tizenkilenc rézkrajcárt és egy gránátkő szilánkot; akárcsak a többi kóbor lovag esetében, világi javainak jó részét lovai és fegyverei alkották. Most Dunk birtokába került egy láncing, melyről már ezernyi alkalommal dörzsölte le a rozsdát; egy vas félsisak széles orrvédővel, bal halántékánál horpadással; egy repedezett, barna bőröv, és egy hosszúkard fából és bőrből készített hüvellyel; egy tőr, egy borotvapenge, egy fenőkő; lábvért és nyakvédő, egy nyolc láb hosszú, hengeresre csiszolt lándzsa tölgyfából, gonosz vasheggyel; és végül egy tölgyfa pajzs ütött-kopott fémszegéllyel, rajta Krajcárfai Ser Arlan címere, a barna alapon szárnyas ezüstserleg.

Dunk ránézett a pajzsra, felvette a kardövet, majd ismét a pajzsot vette szemügyre. Az övet az öregember keskeny csípőjére készítették. Sosem fog rámenni, ahogy a láncing sem. A hüvelyre rákötött egy darab kenderkötelet, a dereka köré kanyarította, és előhúzta a fegyvert.

A penge egyenes volt és nehéz, valamelyik vár kovácsműhelyében edzhették, a famarkolatot puha bőr fedte, a kardgomb csiszolt, fekete kőből készült. Az egyszerű kardnak kényelmes fogása volt, és Dunk pontosan tudta, mennyire éles, mivel esténként, lefekvés előtt számtalan alkalommal vette kezelésbe fenőkővel és olajos ruhával.

Ugyanúgy illik a kezembe, ahogy az övébe is illett, gondolta magában, és Hamugázló mezején hamarosan lovagi tornát rendeznek.

Könnyűléptűt sokkal kényelmesebb volt megülni, mint a vén Pejt, de Dunk még így is elfáradt, és minden tagja sajgott, mire megpillantotta a fogadót, egy magas, rikító színűre festett rönképületet a patak partján. Az ablakokon kiszüremlő meleg, sárga fény annyira hívogatónak tűnt, hogy képtelen volt elmenni mellette.

Van három ezüstöm, győzködte magát, elég egy jó ételre és annyi sörre, amennyi belém fér.

Miközben leszállt a lóról, egy meztelen, víztől csöpögő fiú bukkant elő a patakból, és egy durva szövésű barna köpenyre telepedve elkezdte szárítgatni magát.

– Te vagy az istállófiú? – kérdezte tőle Dunk. A kölyök nem lehetett több nyolc- vagy kilencévesnél, a sápadt képű, csontos teremtés csupasz lábát bokáig sár borította. De a legkülönösebb a haja volt. Pontosabban annak hiánya. – Le kellene csutakolni a poroszkát, és zabot adni mindháromnak. El tudod látni őket?

A kölyök pimasz tekintettel nézett rá.

– Tudnám, ha akarnám.

Dunk összevonta a szemöldökét.

– Elég a szemtelenségből! Jobb, ha tudod, lovag vagyok.

– Nem látszol lovagnak.

– Mindegyik lovag ugyanúgy néz ki?

– Nem, de nem is hasonlítanak rád. A kardöved kötélből van.

– Amíg megtartja a hüvelyt, megteszi. Most pedig lásd el a lovaimat. Kapsz egy rezet, ha jó munkát végzel, vagy egy nagy pofont, ha nem. – Nem várta meg, hogyan fogadja a parancsot a fiú, megfordult és belépett az ajtón.

A napnak ebben az órájában arra számított, hogy a fogadó tömve lesz, ezzel szemben az ivó szinte teljesen üres volt. Egy finom damasztselyem köpenyt viselő ifjú nemes az egyik asztalra borulva halkan hortyogott a kiöntött bor tócsájában. Rajta kívül senkit sem látott. Dunk bizonytalanul nézelődött, amíg a konyhából elő nem került egy alacsony, tömzsi, savóképű asszonyság.

– Ülj, ahová tetszik. Sört akarsz vagy ennivalót?

– Mindkettőt. – Dunk helyet foglalt az ablak mellett, jó távol az alvó férfitól.

– Van jó bárányunk, fűszerbundában sütöttük, és a fiam lőtt néhány kacsát. Melyikből hozzak?

Dunk vagy fél éve nem evett fogadóban.

– Mindkettőből.

A nő nevetett.

– Nos, elég nagy vagy hozzá. – Odahozott egy korsó sört az asztalhoz. – Szoba is kell éjszakára?

– Nem. – Dunk semmit nem szeretett volna jobban, mint egy puha szalma derékaljat és tetőt a feje fölé, de nem szórhatta a pénzt. Jól meglesz a földön is. – Egy kis ennivalóval és sörrel kibírom Hamugázlóig. Milyen messze van?

– Egynapi lovaglás. A leégett malomnál tarts észak felé. A fiam gondoskodik a lovaidról, vagy megint elcsavargott valamerre?

– Nem, ellátja őket. Úgy látom, híján vagy vendégeknek.

– A fél város elment megnézni a lovagi tornát. A kölykeim is mentek volna, ha hagyom. Egyszer övék lesz ez a fogadó, de a fiú állandóan a katonák körül lebzsel, a lány meg csak sóhajtozik és vihorászik, ahányszor erre téved egy lovag. Esküszöm, fogalmam sincs, miért. A lovagok is csak ugyanolyan emberek, mint mások, és a tojás még egy lovagi tornától sem lett olcsóbb. – Kíváncsian szemlélte Dunkot; a fiatalember kardja és pajzsa egy dologról mesélt, kötélből készült öve és durva szövésű ruhája pedig egy másikról. – Magad is a tornára tartasz?

Dunk ivott egy korty sört, mielőtt válaszolt. Mogyoróbarna, sűrű ital volt, pont, ahogy szerette.

– Igen – bólintott végül. – Bajnok akarok lenni.

– Valóban? – kérdezte udvariasan a fogadósnő.

A terem másik végében a nemes felemelte a fejét a bortócsából. Arca beteges árnyalatúnak tűnt a kócos vörösesszőke haj alatt, állát szőke borosta fedte. Megdörzsölte a száját, pislogva nézett Dunkra.

– Rólad álmodtam. – Remegő kézzel mutatott a fiatalemberre. – Maradj távol tőlem, hallod? Maradj nagyon távol!

Dunk értetlenül meredt rá.

– Uram?

A fogadósnő közelebb hajolt.

– Ne törődj vele, ser. Állandóan csak iszik meg az álmairól beszél. Hozom az ételt. – Gyorsan távozott.

– Étel? – A nemes úgy ejtette ki a szót, mintha szitkozódna. Támolyogva talpra állt, egyik kezével az asztalon támaszkodva próbálta megőrizni egyensúlyát. – Rosszul leszek – jelentette be. Ruhájának eleje rozsdavörösre színeződött a régi borfoltoktól. – Szajhát akartam, de egyet sem találtam. Mind elmentek Hamugázló mezejére. Az istenekre, szükségem van egy kis borra! – Bizonytalan léptekkel kitántorgott az ivóból, Dunk hallotta, ahogy halkan imbolyogva elindul felfelé a lépcsőn.

Nyomorult teremtmény, gondolta. De miért hitte, hogy ismer engem? – töprengett a söre fölött elmerengve.

A bárány a legfinomabb volt, amit életében evett, a kacsa pedig még jobb – cseresznyével és citrommal főzték, és sokkal kevésbé volt zsíros annál, mint amit megszokott. A fogadósnő hozott vajas borsót is, valamint a kemencéből frissen kivett zabkenyeret. Ilyen érzés hát lovagnak lenni, gondolta, miközben a hús maradékát szopogatta le a csontokról. Jó étel és sör, amikor csak akarom, és senki nem kever le egy pofont. Az étel mellé kért még egy korsó sört, majd egy harmadikat leöblíteni, és egy negyediket is, mert senki nem mondta, hogy nem teheti meg. Amikor végzett, adott egy ezüstszarvast a nőnek, és még kapott is vissza egy maréknyi rezet.

Teljesen besötétedett, mire kilépett az épületből. Hasa megtelt, az erszénye némiképp könnyebbé vált, de jó érzéssel sétált az istállóhoz. Egy ló nyerített.

– Nyugalom, pajtás – szólalt meg egy fiúhang.

Dunk a homlokát ráncolva szaporázta meg lépteit.

Az istállófiút Villám hátán ülve találta, az öregember páncéljában. A láncing nagyobb volt nála, a sisakot hátra kellett billentenie kopasz fején, különben nem látott volna ki belőle. Láthatóan belemélyedt a tevékenységébe, és egészen képtelen látványt nyújtott. Dunk megállt az istálló ajtajában, és kitört belőle a nevetés.

A fiú felnézett, elvörösödve ugrott le a földre.

– Uram, én nem akartam…

– Tolvaj! – Dunk megpróbált szigorúságot színlelni. – Vedd le azt a páncélt, és örülj, hogy Villám nem rúgta meg azt az ostoba kobakodat! Ez egy csatamén, nem holmi kölyköknek való póni!

A fiú levette a sisakot és a szalmára hajította.

– Ugyanolyan jól megülöm, mint te! – jelentette ki szemtelen merészséggel.

– Fogd be a szád, nem vagyok kíváncsi a pimaszságodra! Ide a páncéllal is! Mégis, hogy képzelted ezt?

– Hogyan tudnék válaszolni csukott szájjal? – A fiú lehámozta magáról a páncélinget, és azt is a földre ejtette.

– Ha válaszolsz, kinyithatod a szádat. Most pedig vedd fel a páncélt, söpörd le róla a koszt, és tedd vissza oda, ahol találtad. A sisakot is. Megetetted a lovakat, ahogy utasítottalak? Lecsutakoltad Könnyűléptűt?

– Igen – felelte a fiú, miközben a szalmaszálakat szedegette a láncingről. – Hamugázlóba mész, igaz? Vigyél magaddal, ser!

Szerencsére a fogadósnő előre figyelmeztette.

– Mit szólna hozzá anyád?

– Anyám? – A fiú értetlenül nézett rá. – Anyám meghalt, nem szólna semmit.

Dunk meglepődött. Tehát nem a fogadósnő az anyja? Talán csak itt szolgál nála? Kissé zúgott a feje a sörtől.

– Árva vagy? – érdeklődött bizonytalanul.

– És te? – kérdezett vissza azonnal a kölyök.

– Az voltam – ismerte el Dunk –, amíg az öregember maga mellé nem vett.

– Ha te is magad mellé vennél, lennék a fegyverhordozód.

– Nincs szükségem fegyverhordozóra.

– Minden lovagnak szüksége van fegyverhordozóra. A kinézeted alapján neked még inkább, mint a többinek.

Dunk fenyegetően emelte fel a kezét.

– Én meg úgy látom, neked egy pofonra van szükséged. Rakj tele egy zsákot zabbal, indulok Hamugázlóba… egyedül!

Ha a fiú meg is ijedt, jól leplezte. Egy pillanatig még dacosan állt ott, keresztbe font karral, de mikor Dunk már éppen feladta volna, megfordult és elindult a zabért.

Dunk megkönnyebbült. Milyen kár, hogy nem tehetem meg… de itt, a fogadóban jó élete van, jobb, mint ha egy kóbor lovag fegyverhordozója lenne. Nem tennék jót vele, ha magammal vinném.

Ám a kölyök csalódottsága nem hagyta nyugodni. Miközben felszállt Könnyűléptű nyergébe és megfogta Villám kantárszárát, eszébe jutott, hogy a rézkrajcár bizonyára jobb kedvre fogja deríteni.

– Nesze, a segítségedért. – Mosolyogva odapöccintette az érmét a fiúnak, de az meg sem próbálta elkapni. A pénz leesett a porba, meztelen lába elé, és ő nem hajolt le érte.

Felveszi, amint eltűnök, gondolta Dunk. Megfordította a poroszkát, és a másik két lovat vezetve maga mögött hagyta a fogadót. A fákat halvány derengésbe borította a holdfény, a felhőtlen égen pislákoltak a csillagok. Ám ahogy rátért az útra, érezte, hogy az istállófiú még mindig őt nézi, csüggedten és némán.

A délután árnyai már kezdtek hosszúra nyúlni, amikor Dunk megállt Hamugázló széles mezejének szélén. A füves térségen már három sor sátor állt, kicsik és nagyok, kerekek és négyszögletesek, vitorlaselyem- és vászonlaposak; ám mindegyik élénk színekben pompázott, központi póznájukon hosszú zászlót lobogtatott a szél, még a réti virágoknál is tarkábbakat: élénkvöröseket és napsárgákat, a zöld és a kék számtalan árnyalatát, feketéket, sötétszürkéket és mély bíborokat.

A lovagok közül némelyikkel az öreg is együtt lovagolt; másokat Dunk a tábortüzek mellett és söntésekben mesélt történetekből ismert. Bár az írás és olvasás mágiáját sosem sajátította el, az öregember kíméletlen módszerességgel oktatta a címertanra, gyakran még útközben is vizsgáztatta. A fülemüle a határvidékről érkezett Caron úr címerét díszítette, aki ugyanolyan jól bánt a hárfával, mint a lándzsával. A koronás szarvas Ser Lyonel Baratheon, a Kacagó Vihar jelvénye volt. Dunk felismerte a Tarlyk vadászát, a Dondarrion-ház bíbor villámát, a Fossowayek vörös almáját. Ott vicsorgott a Lannisterek arany oroszlánja a karmazsin háttér előtt, és nem hiányzott az Estermontok halványzöld mezőben úszó sötétzöld tengeri teknőse sem. A barna sátor a vörös csődör alatt csakis Ser Otho Brackené lehetett, akit Kegyetlen Brackennek neveztek, mióta három évvel ezelőtt, egy Királyvárban tartott tornán végzett Quentyn Blackwooddal. Dunk azt hallotta, Ser Otho olyan erővel csapott le hosszú nyelű, tompított élő fejszéjével, hogy a fegyver átszakította Blackwood úr sisakrostélyát, és összezúzta az arcát alatta. Látott néhány Blackwood-zászlót is a mező nyugati végében, olyan távol Ser Othótól, amennyire csak lehetett. Marbrand, Mallister, Cargyll, Westerling, Swann, Mullendore, Hightower, Florent, Frey, Penrose, Stokeworth, Darry, Parren, Wylde; mintha minden nyugati és déli nemesi ház elküldött volna néhány lovagot Hamugázlóba, hogy lássák a torna hölgyét, és megküzdjenek a kegyeiért.

Ám bármennyire is szívesen nézegette a sátraikat, tudta, hogy neki nincs helye közöttük. Ma éjjel egy durva szövésű vászonköpeny lesz minden menedéke. Miközben az uraságok és dicső lovagok kappanokat és szopós malacokat lakomáznak majd, Dunk vacsorája egy darab inas, sózott marhahús lesz. Tudta, hogy ha tábort verne ezen a tarkabarka mezőn, egyaránt el kellene viselnie a csendes megvetést és a nyílt gúnyolódást. Néhányan talán barátságosan viselkednének vele, de oly módon, ami még a lenézésnél is rosszabb.

Egy kóbor lovagnak ragaszkodnia kellett a büszkeségéhez, mert anélkül nem lett volna több egyszerű zsoldosnál. Ki kell érdemelnem a helyem ebben a társaságban. Ha jól harcolok, valamelyik úr talán a házába fogad. Akkor majd nemes kompániában lovagolhatok, mindennap friss húst ehetek egy vár nagytermében, és saját pavilonom lehet a tornákon. Vonakodva hátat fordított a mezőnek, és bevezette lovait a fák közé.

A nagy térség szélén, jó fél mérföldnyire a várostól és a vártól, talált egy helyet, ahol apró, mély tavacska alakult ki egy patak kanyarulatában. Partján sűrű sás nőtt, és az egész fölött magas, dús lombú szilfa őrködött. A tavaszi fű selymes volt, és olyan élénkzöld, mint bármelyik lovagi zászló. A barátságos kis zugot eddig még senki nem vette birtokba. Ez lesz az én pavilonom, gondolta Dunk, egy levéltetős sátor, zöldebb még a Tyrellek és Estermontok lobogóinál is.

Először a lovakról gondoskodott. Miután ellátta őket, levetkőzött és megmártózott a tóban, hogy lemossa magáról az út porát. „Egy igaz lovag legalább olyan tiszta, mint amennyire istenfélő”, mondta mindig az öregember, és ragaszkodott hozzá, hogy tetőtől talpig lemosakodjanak minden holdfordulókor, akár szaglottak már, akár nem. Most, hogy lovaggá vált, Dunk megfogadta, ő is így fog tenni.

Amíg megszáradt, meztelenül üldögélt a szilfa alatt, élvezte a tavaszi levegő melegét a bőrén, és figyelte a sás között lustán szálldosó szitakötőt, amit errefelé sárkánylégynek is neveztek. Vajon miért hívják sárkánylégynek?, töprengett. Nem is hasonlít sárkányra. Nem mintha látott volna valaha sárkányt. Az öregember viszont igen. Dunk vagy félszáz alkalommal hallgatta végig a történetet, melyben Ser Arlan még kisfiú volt, amikor nagyapja elvitte őt Királyvárba, ahol még látták az utolsó sárkányt egy évvel azelőtt, hogy elpusztult. Egy kicsi, satnya, csökevényes szárnyú, zöld nőstény volt, a tojásai közül soha nem kelt ki egy sem.

– Némelyek szerint Aegon király mérgezte meg – mesélte az öreg. – Mármint III. Aegon, nem Daeron király apja, hanem akit Sárkányvésznek vagy Balszerencsés Aegonnak neveztek. Félt a sárkányoktól, mert látta, amint a nagybátyja szörnyetege elnyeli az anyját. A nyarak az utolsó sárkány halála óta egyre rövidebbek, a telek pedig hosszabbak és komiszabbak.

A levegő hűlni kezdett, ahogy a nap a fák csúcsa alá süllyedt. Amikor Dunk érezte, hogy kezd libabőrözni, zubbonyával és nadrágjával megcsapkodta a szil törzsét, hogy leverje róluk a por nagyját, és újra felöltötte őket. Reggel felkeresi a viadal felügyelőjét, és feliratkozik a listára, ma éjjel azonban még el kell intéznie egy-két dolgot, hogy egyáltalán legyen reménye helytállni a küzdelemben.

Nem kellett megnéznie a tükörképét a vízben, hogy tudja, semmi lovagi nincs a megjelenésében, ezért a hátára lendítette Ser Arlan pajzsát, hogy jól látszódjon rajta a címer. Otthagyta a kipányvázott lovakat a szilfa alatt, ahol dús és zöld volt a fű, és gyalog indult a torna mezejére.

A mezőt más időszakokban a folyón túl álló Hamugázló polgárai használhatták, most azonban az egészet átalakították. Szinte egyetlen éjszaka alatt új város nőtt ki a földből, egy selyemfalú város, sokkal nagyobb és szebb idősebb nővérénél. A rét szélén kereskedők tucatjai állították fel bódéikat, nemezszövetet és gyümölcsöt, derékövet és csizmát, prémet és sólymot, agyagedényt, ékkövet, óntányért, fűszert, tollat és ezer más dolgot árultak. Artisták, bábosok, mágusok járták a tömeget, mesterségüket bocsátották áruba… akárcsak a szajhák és a zsebmetszők. Dunk nagyon vigyázott a pénzére.

Összefutott a nyál a szájában, amikor megérezte a füstös tűz fölött sülő kolbász illatát. Egy rézért vett egy darabot, és leöblítette egy szaru sörrel. Evés közben figyelte, ahogy egy festett falovag megküzd egy festett fasárkánnyal. A sárkányt mozgató nő is megért egy pillantást: csinos leányzó volt, a dorne-iakra jellemző olajbarna bőrrel és fekete hajjal. Nádszál karcsúságú test, keble szinte semmi, de Dunknak tetszett az arca, és ahogy ujjmozdulatai nyomán a sárkány csapkodott és tekergett a zsinegek végén. Dobott volna neki egy rezet, ha van feleslegben, de most minden pénzére szüksége volt.

A kereskedők között, ahogy remélte, voltak páncélkovácsok is. Egy kék, villás szakállú tyroshi díszes sisakokat árult, a hihetetlen szépségű darabokat madarak és más állatok képére formázta, ezüsttel és arannyal cizellálta. Másutt egy kardkészítő olcsó pengéket kínált, és talált egy másikat is, akinél sokkal finomabb acélt vehetett volna, de neki nem kardra volt szüksége.

A sor legvégén találta meg, akit keresett, az árus előtt az asztalon egy finoman kidolgozott láncing és egy pár bordázott kesztyű hevert. Dunk alaposan megvizsgálta őket.

– Jó az árud – dicsérte meg.

– Nincs ennél jobb. – A köpcös kovács nem lehetett magasabb öt lábnál, de a melle és a karja szélessége Dunkéval vetekedett. Hatalmas keze volt, fekete szakálla, és alázatnak a legkisebb jelét sem mutatta.

– Páncélra volna szükségem a tornára – mondta Dunk. – Egy öltözet jó vértre, nyakvédővel, lábvédővel és zárt sisakkal. – Az öregember félsisakja ugyan illett rá, de nagyobb védelmet szeretett volna a fejének, mint amit egy orrvédő vas nyújtani tudott.

A páncélkovács tetőtől talpig végigmérte.

– Szép nagyra nőttél, de felvérteztem már nálad nagyobbakat is. – Kilépett az asztal mögül. – Térdelj le, meg kell mérnem a vállad. Meg azt a vastag nyakadat is.

Dunk letérdelt, a páncélkovács kifeszített egy megcsomózott nyersbőr szíjat a válla mentén, felmordult, aztán a nyaka kerületét is megmérte, és ismét morrantott.

– Emeld fel a karod. Ne azt, a balt. – Harmadszor is morgott valamit. – Felállhatsz. – Izmos combja, lábikrája vastagsága és derekának mérete újabb mordulásokat csalt elő belőle. – Van a szekéren néhány darab, azok tán jók lesznek rád – mondta, amikor elkészült. – Semmi arany meg ezüst csicsák, csak egyszerű és erős acél. A sisakjaim is sisakra hasonlítanak, nem szárnyas disznókra és sosem látott gyümölcsökre, de jó szolgálatot tesznek, ha a lándzsa hegye eltalálná az arcod.

– Másra nincs is szükségem – bólintott Dunk. – Mennyi?

– Nyolcszáz szarvas, mert nagylelkű hangulatban vagyok.

– Nyolcszáz? – Jóval több volt, mint amire számított. – Én… cserébe adhatok egy régi, kisebb emberre készült páncélt… egy félsisakot, egy mellvértet…

– Acélos Pate csak a saját keze munkáját árulja – jelentette ki a férfi –, de a fémnek talán hasznát tudnám venni. Ha nem túl rozsdás, átveszem tőled, és hatszázért felöltöztetlek.

Dunk megkérhette volna Pate-et, hogy adja oda előlegbe a páncélt, de tudta, hogy egy ilyen kérés miféle választ eredményezne. Elég sokáig utazgatott az öregemberrel, hogy tudja, a kereskedők hírhedten bizalmatlanok a kóbor lovagokkal, akik közül sokan alig voltak jobbak a közönséges útonállóknál.

– Adok most két ezüstöt, a páncélt és a többit holnap reggel.

A páncélkovács egy pillanatig némán méregette.

– Két ezüst, és holnapig várok. Utána eladom a páncélt a következő vevőnek.

Dunk kihalászta a szarvasokat az erszényéből, és a kovács kérges tenyerébe helyezte őket.

– Megkapod mindet. Azért vagyok itt, hogy bajnok legyek.

– Úgy? – Pate ráharapott az egyik érmére. – Gondolom, a többiek meg csak tapsolni jöttek.

A hold már magasan járt, mire visszaindult a szilfájához. A háta mögött Hamugázló mezeje szinte izzott a fáklyák fényétől. Énekszó és nevetés töltötte meg a térséget, az ő hangulata azonban gyászos maradt. Csak egyféleképpen szerezhette meg a pénzt a páncélra. És ha vereséget szenved…

– Csak egy győzelemre van szükségem – mormolta félhangosan. – Az nem annyira reménytelen.

Az öregember még ebben sem mert volna reménykedni. Ser Arlan nem szállt sorompóba azóta, hogy sok-sok esztendeje, a viharvégi tornán Sárkánykő hercege kiütötte a nyeregből.

– Nem sokan büszkélkedhetnek azzal, hogy hét lándzsát törtek el a Hét Királyság legkiválóbb lovagja ellen – szokta mondogatni. – Ennél feljebb sosem jutok, miért próbálkoznék hát?

Dunk gyanította, hogy ehhez sokkal több köze lehetett Ser Arlan korának, mint Sárkánykő hercegének, de kimondani sosem merte. Az öregember az utolsó pillanatokig megőrizte büszkeségét.

Mindig azt mondta, gyors vagyok és erős, és ami rá igaz, az nem feltétlenül igaz rám is, győzködte magát makacsul.

Magában az esélyeit mérlegelve éppen egy gazos területen vágott át, amikor a bokrok között tűz fényét pillantotta meg. Mi ez? Nem állt meg gondolkodni. A kard a kezében termett, úgy csörtetett át a növényzeten.

Bömbölve és átkozódva bukkant elő a túloldalon, de a tábortűz mellett ülő fiú láttán rögtön meg is torpant.

– Hát te! – Leeresztette a kardját. – Mit művelsz itt?

– Halat sütök – felelte a kopasz kölyök. – Kérsz te is?

– Úgy értettem, hogy kerülsz ide? Elloptál egy lovat?

– Egy szekér hátuljában utaztam egy emberrel, aki bárányhúst vitt Ashford urunk asztalára.

– Akkor legjobb lesz, ha megkeresed, vagy kerítesz egy másik szekeret. Itt nem kellesz.

– Nem küldhetsz el – mondta a fiú szemtelenül. – Elegem van a fogadóból.

– Nekem meg a pimaszságodból! – csattant fel Dunk. – Most azonnal fel kellene dobnom téged a lovamra, hogy hazavigyelek.

– Akkor egészen Királyvárig kellene lovagolnod – felelte a kölyök. – Elszalasztanád a tornát.

Királyvár. Dunk egy pillanatig arra gondolt, hogy gúnyt űz belőle, de a fiú nem tudhatta, hogy ő is ott született.

Egy másik árva Bolhavégről, ugyan ki hibáztathatná, hogy ott akarta hagyni azt a helyet?

Kissé ostobán érezte magát, ahogy ott állt kivont karddal egy nyolcéves árva felett. Eltette a fegyvert, de továbbra is mogorva képet vágott, nehogy a fiú azt higgye, bármit megengedhet magának. Legalább egy alapos verést megérdemelne, gondolta, de a gyermek annyira szánalmas látványt nyújtott, hogy nem tudta rávenni magát. Körülnézett a táborban. A tűz vidáman lobogott egy takaros kőgyűrűben, a lovakat lekefélték, a fa ágairól száradó ruhák lógtak.

– Hát azok ott?

– Kimostam őket – felelte a fiú. – Ezenkívül lekeféltem a lovakat, tüzet gyújtottam és megfogtam ezt a halat. Felállítottam volna a sátradat is, de nem találtam.

– Ez a sátram – mutatott Dunk a föléjük magasodó szilfa terebélyes ágaira.

– Ez egy fa. – A fiút láthatóan nem nyűgözte le.

– Egy igaz lovagnak ennél jobb sátor nem kell. Szívesebben alszom a csillagos ég alatt, mint holmi füstös pavilonban.

– És ha elered az eső?

– A fa megvéd.

– A levelek között átszivárog a víz.

Dunk elnevette magát.

– Valóban. Nos, az az igazság, hogy nincs pénzem sátorra. Te pedig jobban teszed, ha megfordítod azt a halat, mert az alja elég, a teteje meg nyers marad. Látszik, hogy sosem dolgoztál konyhán.

– Dolgoztam volna, ha akarok – vágott vissza a kölyök, de megfordította a halat.

– Mi történt a hajaddal? – kérdezte Dunk.

– A mesterek leborotválták. – a fiú láthatóan zavarba jött, sötétbarna köpenyének csuklyáját a fejére húzta.

Dunk hallott már róla, hogy időnként ezt teszik, főleg a tetvek, a gyökérférgek és bizonyos betegségek ellen.

– Beteg vagy?

– Nem – felelte a fiú. – Mi a neved?

– Dunk.

A kölyök hangosan felnevetett, mintha ez lenne a legviccesebb dolog, amit valaha hallott.

– Dunk? Ser Dunk? Ez nem lovagi név. A Duncan rövidítése?

Az lett volna? Az öregember mindig csak Dunknak hívta, az az előtti életéről pedig nem sokra emlékezett.

– Igen, a Duncané – felelte. – Ser Duncan.

Dunknak nem volt másik neve, sem saját háza; Ser Arlan Bolhavég csatornáiban és sikátoraiban talált rá. Anyját vagy apját nem ismerte. Mit mondhatna? A Bolhavégi Ser Duncan nem hangzott valami lovagiasan. Mondhatna Krajcárfait, de ha valaki megkérdezi, merre található? Dunk soha nem járt Krajcárfán, és az öregember sem beszélt róla sokat. Egy pillanatra összevont szemöldökkel gondolkodott, aztán kibukott belőle:

– Ser Duncan, a Magas.

Elvégre valóban magas volt, ezt senki nem vitathatta, és a név megfelelően komolyan csengett.

A kis fattyú láthatóan nem így gondolta.

– Sosem hallottam Ser Duncan, a Magasról.

– Te a Hét Királyság minden lovagját ismered?

A kölyök bátran a szemébe nézett.

– A jobbakat igen.

– Vagyok olyan jó, mint bármelyik, a torna után ezt mindenki tudni fogja. És neked van neved, tolvaj?

– Egg – felelte a fiú rövid habozás után.

Dunk nem nevetett. A feje valóban olyan, mint egy tojás.{1} a kisfiúk időnként kegyetlenek tudnak lenni, de a felnőttek sem különbek.

– Nos, Egg, legszívesebben véresre vernélek és elküldenélek, de az az igazság, hogy nem csak sátram, fegyverhordozóm sincs. Ha megesküszöl, hogy azt teszed, amit mondok, engedem, hogy a torna ideje alatt engem szolgálj. Utána majd meglátjuk, mi lesz. Ha úgy döntök, megéri megtartani téged, mindig lesz ruhád és ennivalód. A ruha ugyan csak durva vászon, az étel pedig sózott hal és marhahús, esetleg időnként vadhús, ha nincs a közelben erdőkerülő, de éhezni nem fogsz. És ígérem, soha nem verlek meg, csak ha megérdemled.

Egg elmosolyodott.

– Igenis, uram.

– Ser – javította ki Dunk. – Egyszerű kóbor lovag vagyok. – Azon gondolkodott, vajon az öregember látja-e most őt. Megtanítom őt a harc művészetére, ahogy te is tanítottál engem, ser. Talpraesett kölyöknek tűnik, egy nap talán még lovag válhat belőle.

A hal kicsit még nyers volt belül, amikor hozzáláttak, és a fiú nem távolította el az összes szálkát, de még így is egy világ választotta el a sózott marhahústól.

Egg hamarosan elaludt a hamvadó tűz mellett. Dunk is hanyatt dőlt nem messze tőle, és az éjszakai égboltot bámulta. Távoli zeneszót hallott a torna mezeje felől, alig fél mérföldnyiről. Mindenhol csillagok ragyogtak, ezer és ezer volt belőlük. Az egyik éppen lehullott, a feketeségen fényes, zöld csík villant, aztán kihunyt.

A hullócsillag szerencsét hoz annak, aki látja, gondolta Dunk. A többiek viszont mostanra visszahúzódtak a sátrukba, az ég helyett csak a selymet bámulják. Egyedül én vagyok szerencsés.

Reggel kakaskukorékolásra ébredt. Egg még ott volt, az öregember második legjobb köpenye alatt kuporgott. Tehát nem szökött el éjszaka. Kezdetnek megteszi. Megbökdöste a lábával, hogy felébressze.

– Felkelni, dolog van! – A kölyök a szemét dörzsölgetve ült fel. – Segíts felnyergelni Könnyűléptűt.

– És a reggeli?

– Van sózott marhahús. Miután végeztünk.

– Előbb eszem meg a lovat – morogta Egg. – Ser.

– Az öklömet fogod megkóstolni, ha nem teszed, amit mondok! Fogd a keféket, ott vannak a nyeregtáskában. Igen, az az.

Együtt kikefélték a poroszka vörössárga szőrét, feltették a hátára Ser Arlan jobbik nyergét, és szorosan rögzítették a szíjakkal. Dunk megállapította, hogy Egg jól dolgozik, amint sikerül a feladatra összpontosítania.

– A nap jó részében odaleszek – mondta a fiúnak, miközben nyeregbe szállt. – Maradj itt és vigyázz a táborra. Gondoskodj róla, hogy más tolvajok ne szaglásszanak a közelben.

– Kapok egy kardot, amivel elkergethetem őket? – kérdezte Egg. Sötétkék szeme volt, szinte már lila, és kopasz feje miatt most még nagyobbnak látszott.

– Nem, egy kés is elég lesz. És jobban teszed, ha itt leszel, amikor visszajövök, hallod? Ha kirabolsz és elmenekülsz, esküszöm, utánad megyek és elkaplak. Kutyákkal!

– Nincsenek is kutyáid – mutatott rá Egg.

– Szerzek néhányat, csak miattad.

Dunk a mező felé fordította Könnyűléptűt, és gyors ügetéssel elindult, miközben abban reménykedett, hogy a fenyegetés elegendő lesz a fiú féken tartására. A rajta lévő ruha, az elcsomagolt páncél és a ló kivételével minden vagyona a táborban maradt. Ostoba vagyok, hogy eddig is megbíztam benne, de ennyit az öregember is megtett értem, gondolta. Talán az Anya küldte hozzám, hogy törlesszem az adósságomat.

A mezőn átvágva kalapácsok kopogását hallotta a folyópartról, ahol az ácsok a sorompót és a rögtönzött lelátókat állították fel. Néhány új pavilon is kinőtt a földből, a korábban érkezett lovagok pedig az előző éjszakai mulatozás fáradalmait pihenték ki, vagy reggeliztek. Dunk orrát fafüst és szalonna illata csapta meg.

A mezőtől északra hömpölygött a Konkoly, a széles Mander mellékfolyója. A sekély gázlón túl terült el a város, és ott emelkedett a vár is. Dunk az öregemberrel utazgatva számos vásárvárost látott már. Ez itt szemrevalóbb volt a többinél; a fehérre meszelt falú, zsúptetős házak hívogató látványt nyújtottak. Amikor kisebb volt, gyakran elgondolkodott, milyen lehetne egy hasonló helyen élni; minden éjjel tetővel a feje fölött aludni, és reggelente mindig ugyanazon falak közt ébredni. Talán nemsokára megtudom. Igen, és Egg is. Megtörténhet. Sokkal furcsább dolgok is történnek nap mint nap.

A hamugázlói vár háromszög alakú kőépítmény volt, a vastag, csipkézett kőfalak találkozásánál harminc láb magas tornyok emelkedtek. A mellvéden narancsszín zászlók lobogtak, rajtuk a vár urának nap és szarufa címere. A kapu előtt narancs-fehér egyenruhás gyalogosok őrködtek alabárddal, figyelték az érkező és távozó embereket, de szemmel láthatóan sokkal jobban lefoglalta őket egy szemrevaló fejőnő ugratása, mint a jövő-menők akadályozása. Dunk megállt lovával egy alacsony, szakállas férfi előtt, akit az őrség kapitányának vélt, és megkérdezte, merre találja a játékok felügyelőjét.

– Te Plummert keresed, ő itt az intéző. Gyere, megmutatom.

Az udvarban egy istállófiú átvette tőle Könnyűléptűt. Dunk a vállára lendítette Ser Arlan viharvert pajzsát, és követte az őrkapitányt az istállók mögé, a bástyakör egyik szegletében álló toronyhoz. Meredek lépcső vezetett fel a falra.

– Fel akarod íratni az uradat a listára? – érdeklődött a kapitány kapaszkodás közben.

– Saját magamat íratom fel.

– Valóban? – Dunk mintha gúnyos vigyort látott volna a férfi arcán, de nem volt benne biztos. – Az az ajtó, ott. Én visszamegyek a posztomra.

Dunk belökte az ajtót. Az intéző kecskelábú asztal mögött ült, és egy írótollal körmölt valamit egy darab pergamenre. Ritkás, ősz haja volt és keskeny, elgyötört arca.

– Igen? – nézett fel. – Mit akarsz?

Dunk becsukta az ajtót.

– Te vagy Plummer, az intéző? A tornára jöttem, fel szeretnék iratkozni.

Plummer az ajkába harapott.

– Az uram csak lovagoknak rendez viadalt. Te lovag vagy?

Bólintott, és remélte, hogy a füle nem vörösödött el.

– Netán neved is van?

– Dunk. – Ezt meg miért mondta? – Ser Duncan. A Magas.

– És honnan jöttél, Ser Duncan, a Magas?

– Mindenhonnan. Krajcárfai Ser Arlan fegyverhordozójaként szolgáltam öt- vagy hatéves korom óta. Itt a pajzsa. – Megmutatta az intézőnek. – A tornára indult, de útközben meghűlt és elhunyt, ezért én léptem a helyébe. Halála előtt a saját kardjával ütött lovaggá. – Dunk előhúzta a kardot, és letette az összekarcolt asztallapra.

Az intéző szinte pillantásra se méltatta a pengét.

– Ez bizony egy kard, én is látom. Erről a Krajcárfai Ser Arlanról viszont sohasem hallottam. Azt mondod, a fegyverhordozója voltál?

– Mindig azt mondta, engem is ugyanolyan lovaggá akar nevelni, amilyen ő maga volt. Amikor haldoklott, kérte a kardját és utasított, hogy térdeljek le. Megérintette előbb a jobb vállamat, aztán a balt, mormolt néhány szót, és amikor felálltam, azt mondta, lovag vagyok.

– Hm. – Plummer megvakarta az orrát. – Bármelyik lovag lovaggá üthet bárkit, ez igaz, bár ez általában együtt jár a virrasztással, és az eskü előtt egy septon is fel szokta kenni a jelöltet. Volt tanúja a ceremóniának?

– Csupán egy vörösbegy a tüskebokorban. Hallottam énekelni, miközben az öregember kimondta a szavakat. Azt mondta, legyek jó és igaz lovag, engedelmeskedjem a hét istennek, óvjam a gyengéket és ártatlanokat, szolgáljam uramat hűséggel, és minden erőmmel védjem a birodalmat. Megesketett, hogy így fogok tenni.

– Ezt nem kétlem. – Dunk figyelmét nem kerülte el, hogy Plummer nem hajlandó őt sernek szólítani. – Beszélnem kell Ashford úrral. Az összegyűlt lovagok közül ismer bárki téged vagy elhunyt uradat?

Dunk egy pillanatra elgondolkodott.

– Mintha láttam volna egy pavilont a Dondarrionok lobogójával. Fekete zászló, lila villámmal, igaz?

– Az Ser Manfred lesz.

– Ser Arlan az atyját szolgálta Dorne-ban, három évvel ezelőtt. Ser Manfred bizonyára emlékszik rám.

– Azt javaslom, beszélj vele. Ha hajlandó kezeskedni érted, holnap ugyanebben az időben gyertek ide.

– Ahogy kívánod, uram. – Dunk már indult is kifelé.

– Ser Duncan! – szólt utána az intéző.

Dunk megfordult.

– Tisztában vagy vele, hogy a vesztesnek át kell adnia fegyverét, páncélját és lovát a győztesnek, és csak váltságdíjért kaphatja vissza őket?

– Tudok róla.

– És van pénzed a váltságdíjra?

Most biztos volt benne, hogy vörös a füle.

– Nem lesz szükségem pénzre. – Magában fohászkodott, hogy igaz legyen. Mindössze egy győzelmet kell kiharcolnom. Ha megnyerem az első viadalomat, megkapom a vesztes páncélját és lovát, illetve az aranyát, és akkor már én is veszíthetek.

Lassan ereszkedett le a lépcsőn, vonakodott belefogni abba, amit meg kellett tennie. Az udvaron magához hívta az egyik istállófiút.

– Beszélnem kell Ashford úr főlovászával.

– Megkeresem.

Az istállóban hűvös volt és félhomály. Egy rakoncátlan, szürke csődör utána kapott, amikor elment mellette, Könnyűléptű viszont halkan felnyerített, és orrával megbökdöste a kezét.

– Jó kislány – mormolta Dunk.

Az öregember azt mondta, egy lovag sosem szeretheti a lovát, mivel valószínűleg több is ki fog dőlni alóla, de ő maga sem tartotta be saját tanácsát. Dunk gyakran látta, hogy az utolsó rezén almát vesz a vén Pejkónak, esetleg zabot Könnyűléptűnek vagy Villámnak. A poroszka volt Ser Arlan mindennapi lova, több ezer mérföldön át cipelte őt, fel és alá a Hét Királyságban. Dunk úgy érezte, mintha elárulna egy öreg barátot, de mi más választása volt? Pejkó már túl öreg ahhoz, hogy bármi hasznát vegye, a sorompóba Villám hátán kell majd beállnia.

A lovászmester nem sietett. Dunk várakozás közben trombitaszót hallott a mellvédről, és valaki kiáltott az udvaron. Kíváncsian az ajtóhoz vezette Könnyűléptűt, hogy megnézze, mi történt. Lovagok és lovas íjászok népes csapata tódult be a várkapun, legalább százan lehettek, lovaikhoz hasonló pompás hátasokat Dunk még sohasem látott. Valami nagyúr jöhetett. Megragadta a mellette elsiető istállófiú karját.

– Kik ezek?

A kölyök furcsán nézett rá.

– Nem látod a zászlókat? – Azzal kiszabadította a karját és elrohant.

A zászlók… Ahogy Dunk odanézett, a szél éppen meglebbentette az egyik kopja végén lévő zászlót, és a Targaryen-ház ádáz, háromfejű sárkánya mintha skarlát tüzet okádva kiterjesztette volna a szárnyát. A zászlóvivő arannyal futtatott fehér pikkelypáncélt viselő magas lovag volt, válláról hófehér köpeny lógott. Két másik lovas is tetőtől talpig fehéret viselt. A Királyi Testőrség lovagjai a királyi lobogóval. Nem csoda, hogy Ashford úr és fiai sietve tódultak ki az erőd kapuján, nyomukban a nemes hajadon lánya, egy alacsony, szőke hajú, kerek képű teremtés. Nem is olyan szép, gondolta Dunk. A vásári bábos sokkal szemrevalóbb volt.

– Fiú, engedd el azt a gebét, és gondoskodj a lovamról!

Egy lovas ugrott le a nyeregből az istálló előtt. Hozzám beszél, jött rá Dunk.

– Én nem vagyok istállófiú, nagyuram.

– Tán nem találtak elég okosnak hozzá? – A lovas vörös szaténnal szegélyezett fekete köpenyt viselt, alatta viszont lángnyelvként izzó, csupa vörös, sárga és aranyszín ruhát. A középtermetű férfi karcsú volt és szálfaegyenes tartású, körülbelül olyan idős lehetett, mint Dunk. Finom metszésű, fejedelmi vonású arcát arany-ezüst fürtök keretezték; magas homlokához és éles arccsontjához egyenes orr és hibátlan, sápadt bőr társult. Szeme mély ibolyaszínű volt. – Ha nem tudod ellátni a lovamat, hozz nekem egy kupa bort és egy szemrevaló lánykát!

– Én… bocsánat, nagyuram, nem vagyok szolgáló sem. Az a megtiszteltetés ért, hogy lovag lehetek.

– Szomorú idők járnak a lovagságra – dünnyögte a nemes úrfi, ám ekkor odaért egy istállófiú, akire rábízta hátasát, egy pompás telivér pejt. Dunkról egy pillanat alatt elfeledkezett, a fiú megkönnyebbülten húzódott vissza az istálló belsejébe, hogy ott várja meg a főlovászt. A nemesek pavilonjaiban sem érezte soha jól magát, és hercegekkel sem szokott társalogni.

Egy pillanatig sem lehetett vitás, hogy a jóképű ifjú egy herceg. A Targaryenek a tengeren túl fekvő, elbukott Valyria véréből származtak, arany-ezüst hajuk és ibolyaszín szemük különböztette meg őket az átlagos emberektől. Dunk tudta, hogy Baelor herceg idősebb, így a nemes valamelyik fia lehetett: Valarr, akit gyakran csak „Ifjú Hercegnek” hívtak, esetleg Matarys, akit Swann úr udvari bolondja egy alkalommal „Még Ifjabb Herceg”-nek nevezett. Voltak más hercegek is, Valarr és Matarys unokatestvérei. A jó Daeron király négy fiút nemzett, és háromtól már unokái is voltak. Apja idejében csaknem kihalt a sárkánykirályok vérvonala, de azt beszélték, II. Daeronnal és fiaival örökre biztosítva lett az utódlás.

– Hét, te ott! Te kerestél? – reccsent rá egy durva hang. Ashford úr lovászmesterének kipirult képét még vörösebbé tette narancssárga egyenruhája. – Mi kell? Nincs időm…

– El akarom adni ezt a poroszkát – vágott közbe gyorsan Dunk, mielőtt a férfi elküldhette volna. – Jó ló, biztos lábú…

– Mondtam, hogy nincs időm. – A főlovász csupán rövid pillantásra méltatta Könnyűléptűt. – Ashford uramnak nincs szüksége ilyen állatokra. Vidd le a városba, Henly talán ad érte néhány ezüstöt. – És már fordult is el, hogy távozzon.

– Köszönöm – szólt utána Dunk. – Uram, netán a király érkezett?

A lovászmester felnevetett.

– Nem, hála az isteneknek. A hercegi horda is elég problémát jelent. Hol találok helyet ennyi hátasnak? És abrakot? – Az istállófiúk után kiabálva elvonult.

Mire Dunk távozott az istállóból, Ashford úr már bekísérte hercegi vendégeit a nagyterembe, de a Királyi Testőrség két hófehér ruhás lovagja még az udvaron időzött, az őrség kapitányával beszélgettek. Dunk megállt előttük.

– Nemes uraim… Ser Duncan vagyok, a Magas.

– Örvendek a találkozásnak, Ser Duncan – felelte a nagyobbik lovag. – Én Ser Roland Crakehall vagyok, ő pedig felesküdött testvérem, Alkonyvölgyi Ser Donnel.

A hétfős Királyi Testőrség lovagjai voltak a Hét Királyság legkiválóbb harcosai, talán csak a koronaherceg, Dárdatörő Baelor múlta felül őket.

– Részt vesztek a tornán? – kérdezte idegesen Dunk.

– Nem lenne illő azok ellen küzdeni, akiknek a védelmére felesküdtünk – válaszolta a vörös hajú és szakállú Ser Donnel.

– Valarr herceget érte a megtiszteltetés, hogy Ashford úrnő bajnoka lehessen – magyarázta Ser Roland –, és két unokatestvére fog szembeszállni vele. Mi, többiek csupán nézők leszünk.

Dunk fellélegezve köszönte meg a fehér lovagok kedvességét, és gyorsan kilovagolt a várkapun, mielőtt belebotlott volna egy másik hercegbe. Három herceg, merengett, miközben Hamugázló városa felé vette az irányt. Valarr Baelor herceg idősebbik fia, a Vastrón örököse, de Dunk nem tudta, mennyit örökölt apja mesés lándzsa- és kardvívó képességéből. A többi Targaryen-herceget még kevésbé ismerte. Mi van, ha egy herceggel kell megvívnom? Egyáltalán, engedik majd, hogy kihívjak egy ilyen magas rangú urat? Nem tudta a választ. Az öregember gyakran mondta neki, hogy annyi esze van, mint egy várfalnak, és most ő is így érezte.

Henlynek tetszett Könnyűléptű, egészen addig, amíg meg nem tudta, hogy Dunk el akarja adni – onnantól már csak a hibáit látta. Háromszáz ezüstöt ajánlott, mire Dunk azt mondta, bizonyára háromezerre gondolt. Hosszas vita és kölcsönös átkozódás után megegyeztek hétszázötven ezüstszarvasban. Ez közelebb volt Henly kezdő ajánlatához, mint Dunkéhoz, amitől vesztesnek érezte magát, de a lovász nem volt hajlandó magasabbra menni, így neki kellett engednie. A második vita akkor tört ki, amikor Dunk kijelentette, hogy az ár nem tartalmazza a nyerget, míg Henly ragaszkodott hozzá, hogy azt is megkapja.

Végül sikerült megállapodásra jutni. Miközben Henly elment a pénzért, Dunk Könnyűléptű sörényét simogatta, és dicsérte a ló bátorságát.

– Ha győzök, visszajövök, és újra megvásárollak, ígérem. – Semmi kétsége nem volt afelől, hogy a poroszka hibái addigra eltűnnek, és kétszer annyit fog érni, mint most.

A lovász adott neki három aranyat, a maradékot ezüstben. Dunk ráharapott az egyik érmére és elmosolyodott. Még soha nem ízlelt aranyat, nem is tartott a kezében. Az emberek „sárkánynak” nevezték, mivel az egyik oldalára a Targaryen-ház háromfejű sárkányát verték. A másikat a király képmása díszítette. A három érme közül kettőn Daeron király képe volt, a harmadik, láthatóan sokkal régebbi pénzen azonban valaki másé. Odaírták a nevét is, de Dunk nem tudta kiolvasni a betűket. Azt is észrevette, hogy a széleiből levágtak valamennyit. Felháborodva mutatta meg Henlynek, aki morogva ugyan, de átnyújtott neki néhány ezüstöt és egy maroknyi rezet, pótolandó az elveszett értéket. Dunk azonnal vissza is adott néhány rezet, és Könnyűléptűre mutatott.

– Ezt neki – mondta. – Gondoskodj róla, hogy ma este zabot kapjon. És almát.

Karján a pajzzsal, a hátára vetett zsákban a páncéllal, gyalogszerrel vágott neki Hamugázló napsütötte utcáinak. Szokatlan érzés volt tele erszénnyel sétálni; szinte megrészegült, ugyanakkor ideges is volt. Az öregember soha nem bízott rá egy-két érménél többet. És ha elfogy, mit teszek? Eladom Villámot is? Ez az út a kolduláshoz és a törvényen kívüliséghez vezetett. Ilyen lehetőségem nem lesz még egy, mindent kockára kell tennem.

Mire átkelt a gázlón a Konkoly déli partjára, a torna mezeje kezdett életre kelni. A borkimérők és kolbászsütők javában dolgoztak, egy medve a gazdája zenéjére táncolt, miközben egy énekmondó a „Medve és a szép szűz”-et dalolta, a zsonglőrök zsonglőrködtek, a bábosok pedig éppen akkor értek egy újabb harc végéhez.

Dunk megállt megnézni, ahogy végeznek a sárkánnyal. Amikor a báblovag levágta a fejét, és vörös fűrészpor ömlött a fűre, hangosan nevetett, és két rezet dobott a lánynak.

– Egyet a tegnap estéért – mondta. A lány még a levegőben elkapta az érméket, és olyan édes mosolyt villantott rá, amilyenhez hasonlót Dunk még soha nem látott.

Vajon nekem mosolyog, vagy a pénznek? Dunk még sosem volt lánnyal, zavarba jött a jelenlétükben. Egyszer, három éve, amikor az öregember erszénye tele volt a vak Florent úr szolgálatában eltöltött fél évnek köszönhetően, közölte fegyverhordozójával, hogy elérkezett az ideje elmenni egy bordélyba, ahol férfivá avatják. Ezt azonban részegen mondta, és amikor kijózanodott, már nem emlékezett semmire, Dunk pedig szégyellt szólni. Egyébként sem volt biztos benne, hogy szajhára vágyna. Ha nem is szerezhetett nemesi származású lányt, mint a rendes lovagok, legalább olyasvalakire vágyott, aki jobban szereti őt, mint az ezüstjét.

– Iszol egy szaru sört? – kérdezte a lányt, aki a fűrészport tömködte vissza a sárkányba. – Úgy értem, velem. Esetleg egy kolbászt? Tegnap este ettem, és jó íze volt. Disznóhúsból készíthették.

– Köszönöm, uram, de hamarosan kezdjük az újabb előadást. – A lány felállt, és odaszaladt egy nagyon kövér dorne-i asszonyhoz, aki a lovag bábján dolgozott. Dunk egészen ostobán érezte magát, ahogy ott állt, de tetszett neki, ahogy futott. Csinos lány, és magas is. Nem kéne letérdelnem, hogy megcsókoljam. Tudta, hogyan kell csókolni. Az egyik lannisrévi ivó felszolgálólánya megmutatta neki egy évvel ezelőtt, de olyan alacsony volt, hogy fel kellett ülnie az asztalra, csak úgy érte el az ajkát. Az emléktől lángra gyúlt a füle. Ostoba! Most csak a viadalra szabad gondolnia, nem a csókolózásra.

Ashford úr ácsai éppen fehérre festették a küzdő feleket elválasztó derékmagasságú palánkot, Dunk egy darabig nézte, ahogy dolgoznak. Öt pályát alakítottak ki egymás mellett, észak–déli irányban, hogy egyik lovasnak se süssön a szemébe a nap. A küzdőtér keleti végén háromszintes lelátót építettek fel, narancsszínű ponyva védte a nemes urakat és hölgyeket az esőtől és a naptól. A többség padokon fog kuporogni, de középre odakészítettek négy magas támlájú széket is – Ashford úr, a lánya és a vendég hercegek számára.

A mező keleti szélén forgó gyakorlóbábot helyeztek el, azon gyakorolt vagy tucatnyi lovag. A báb minden alkalommal megpördült, amikor a keresztrúd egyik végére erősített pajzsot találat érte. Kegyetlen Bracken következett, majd Caron úr a határvidékről. Mindegyik jobban üli meg nálam a lovat, gondolta nyugtalanul.

Mások gyalogosan gyakorlatoztak, fakardokkal csépelték egymást, miközben a fegyverhordozók trágár tanácsokat kiabáltak nekik. Dunk figyelte, amint egy köpcös ifjú megpróbál feltartani egy izmos lovagot, aki olyan karcsú és fürge volt, akár egy hegyi vadmacska. Mindkettejük pajzsán a Fossowayek vörös almája díszelgett, de a fiatalabbiké hamarosan darabokra hullott.

– Itt egy alma, amelyik még nem elég érett – szólalt meg a lovag, kardjával a másik sisakjára csapva. A fiatal Fossoway egész testét zúzódások és vérző sebek borították, mire feladta, ellenfele azonban szinte nem is lihegett. Feltolta sisakrostélyát, körülnézett és megpillantotta Dunkot. – Hé, te! Igen, te ott, megtermett barátom!
A szárnyas serleg lovagja. Az ott egy hosszúkard az oldaladon?

– Jog szerint az enyém – felelte védekezően Dunk. – Ser Duncan vagyok, a Magas.

– Én pedig Ser Steffon Fossoway. Kiállnál velem, Ser Duncan, a Magas? Jó lenne egy új ellenfél, a kuzinom nem elég érett, mint te is láthattad.

– Gyerünk, Ser Duncan! – nógatta a legyőzött Fossoway, miközben levette a sisakját. – Talán nem vagyok elég érett, jó kuzinom viszont a velejéig rothadt. Verd ki belőle a magokat!

Dunk a fejét csóválta. Miért akarják bevonni őt ezek az úrfik a csetepatéjukba? Ebben nem akart részt venni.

– Köszönöm, ser, de más dolgom van. – Nem szeretett ennyi pénzt magánál tartani. Minél előbb kifizeti Acélos Pate-et, és kapja meg a páncélját, annál nyugodtabb lesz.

Ser Steffon megvetően pillantott rá.

– A kóbor lovagnak dolga akadt. – Körülnézett, és megpillantott egy másik megfelelőnek tűnő ellenfelet. – Ser Grance, de jó, hogy itt vagy! Gyere, vívj meg velem. Raymun kuzinom trükkjeit már mind ismerem, Ser Duncannak meg úgy tűnik, vissza kell mennie kóborolni. Gyere csak, gyere!

Dunk vörös arccal eloldalgott. Ő maga nem sok trükköt ismert, sem jót, sem gyengét, és nem akarta, hogy a viadalig bárki is harcolni lássa. Az öregember mindig azt mondta, minél jobban ismered az ellenfeledet, annál könnyebben győzöd le, a Ser Steffonhoz hasonló lovagok pedig egyetlen pillantással megállapították ellenfelük gyengéit. Dunk erős volt és gyors, testsúlya és karjának hossza előnyt biztosított neki, de egy pillanatig sem hitte, hogy fegyverforgató tudása vetekedhet a többiekével. Ser Arlan legjobb tudása szerint tanította, de az öregember még fiatalkorában sem tartozott a legjobb lovagok közé. A legnagyobbak nem kóborlással töltötték napjaikat, és nem egy sáros út szélén lehelték ki a lelküket. Velem ez nem fog megtörténni, esküdözött Dunk. Megmutatom nekik, hogy több vagyok egyszerű kóbor lovagnál!

– Ser Duncan! – a fiatalabbik Fossoway utolérte. – Nem kellett volna arra biztatnom téged, hogy állj ki a kuzinommal. Dühös voltam az arroganciája miatt, te meg olyan nagy darab vagy, arra gondoltam… eh, tévedtem. Nem viselsz páncélt, eltörte volna a kezed vagy a térded, ha tudja. Szereti alaposan elverni az embereket gyakorlás címén, hogy később, amikor a küzdőtéren találkozik velük, sebesültek és sebezhetők legyenek.

– Neked sem törte el semmidet.

– Nem, de én a vére vagyok, bár ő származik az almafa fő ágáról, ahogy erre állandóan emlékeztet is. Raymun Fossoway a nevem.

– Örvendek. Te és a kuzinod indultok a viadalon?

– Ő biztosan. Ami engem illet, bár megtehetném! Még csak fegyverhordozó vagyok. Az unokatestvérem megígérte, hogy lovaggá üt, de azt hajtogatja, még nem vagyok elég érett. – Raymunnak kerek arca, tömpe orra és rövid, gyapjas haja volt, ugyanakkor elbűvölően mosolygott. – Rátermett fickónak tűnsz. Kinek a pajzsát szemelted ki?

– Teljesen mindegy – felelte Dunk. Ezt a választ várták tőle, pedig nem is volt ennél fontosabb. – A harmadik napig nem lépek a küzdőtérre.

– Addigra kiesik egy-két bajnok – bólintott Raymun. – Nos, a Harcos mosolyogjon rád, ser.

– És rád is. – Ha ő csak fegyverhordozó, miféle lovag vagyok én? Egyikünk megbolondult. Dunk erszényében minden lépésnél csilingelt az ezüst, de tudta, hogy az egészet elveszítheti egyetlen szempillantás alatt. Még a torna szabályai is ellene dolgoztak, valószínűtlenné tették, hogy egy gyenge vagy ügyetlen ellenféllel kerüljön össze.

Legalább tucatnyi különféle viadalt lehetett rendezni, az eseménynek helyet adó nemes úr kénye-kedve szerint. Némelyikben színlelt csatában csaptak össze lovagok csapatai, máshol ádáz közelharcot vívtak, ahol az utolsó állva maradó küzdő aratta le a dicsőséget. Ahol párharcra került sor, ott a párokat sokszor a közönség határozta meg, vagy éppen a torna felügyelője.

Ashford úr a tornát lánya tizenharmadik névnapja tiszteletére szervezte. A lány apja oldalán fog ülni, mint a szerelem és szépség királynője. Öt bajnok viseli majd a zálogát, ők lesznek a védelmezői. Mindenki más kihívóként léphet fel, de ha valaki legyőzi az egyik bajnokot, elfoglalja a helyét, és ő maga lesz a bajnok, amíg valaki mással szemben alul nem marad. A három napig tartó viadal végén az öt megmaradt bajnok dönti el, hogy a lány megtarthatja-e a szerelem és szépség koronáját, vagy ezentúl másnak kell viselnie.

Dunk a füves küzdőtereket és a lelátók üres padsorait szemlélve az esélyeit latolgatta. Mindössze egy győzelemre volt szüksége; azután Hamugázló mezejének bajnokává válhat, ha csak egyetlen órára is. Az öregember megért csaknem hatvan esztendőt, de egyszer sem volt bajnok. Ha az istenek kegyesek, nem is olyan nagy kérés ez. Visszagondolt a korábban hallott dalokra Csillagszemű Symeonról és a nemes Tükörpajzsú Serwynről, Aemon hercegről, a Sárkánylovagról és Ser Ryam Redwyne-ról, valamint Bolond Florianról. Mindannyian sokkal félelmetesebb ellenséggel szemben győztek, mint akik rá várnak. Ők azonban hatalmas hősök voltak, nemesi származású, bátor emberek, kivéve Floriant. És ki vagyok én? Bolhavégi Dunk? Vagy Ser Duncan, a Magas?

Úgy vélte, ez hamarosan kiderül. Megigazgatta vállán a zsákot, és elindult a kereskedők bódéi felé, hogy megkeresse Acélos Pate-et.

Egg tisztességesen elvégezte a dolgát a táborban. Dunk elégedett volt; félig-meddig tartott fegyverhordozója szökésétől.

– Jó árat kaptál a poroszkáért? – kérdezte a fiú.

– Honnan tudod, hogy eladtam?

– Lovon távoztál, de gyalog jöttél vissza, és ha útonállók lopták volna el, most sokkal dühösebb lennél.

– Eleget kaptam, hogy megvegyem ezt. – Dunk előszedte az új páncélt, és megmutatta a fiúnak. – Ha valaha lovag leszel, meg kell tudnod különböztetni a jó acélt a rossztól. Nézd, ez itt kitűnő munka. A láncing dupla szövésű, minden szem két másikhoz kapcsolódik, látod? Sokkal nagyobb védelmet ad, mint a sima. A sisak tetejét pedig Pate lekerekítette, látod, milyen íves? A kard vagy a fejsze lesiklik róla, míg egy lapos tetejűt széthasítana. – Dunk a fejére helyezte a sisakot. – Hogy festek?

– Nincs rajta rostély – jegyezte meg Egg.

– Légzőnyílások vannak rajta. A rostély gyenge pont. – Ezt Acélos Pate mondta. – Ha tudnád, hány lovagnak fúródott nyílvessző a szemébe, amikor felhajtotta a rostélyát, hogy szívjon egy kis friss levegőt, te sem akarnál magadnak.

– És nincs rajta sisakforgó sem. Teljesen sima.

Dunk levette a sisakot.

– A magamfajtának pont megfelel. Látod, milyen fényes az acél? A te dolgod lesz, hogy ilyen is maradjon. Tudod, hogyan kell páncélt tisztítani?

– Egy hordó homokkal – felelte a fiú –, de neked nincs hordód. Vettél sátrat is, ser?

– Annyira jó árat azért nem kaptam. – A kölyök túlságosan merész, ezt ki kellene vernem belőle, mielőtt bajt hoz magára vele. Ám tudta, hogy nem fogja megtenni. Szerette a merészséget. Ő maga is lehetett volna merészebb.