Table of Contents

- Dinasztia születik: 1904. június 15.

- Apolka útnak indul

- Véletlen találkozás

- Cselédsorban

- Az anyajegy

- Jurij

- A nagy titok

- A bizalom

- Az imádság minden nyelven imádság

- Szergej apó halála

- Az első villanás…

- Svájc és a Simon bankház

- Egy újabb csalódás

- A búcsú

- Már megint „csak” egy fattyú

- Egy új Apollónia született

- Új élet hajnalán

- Az alku

- A házassági szerződés

- Új élet

- Egy akadály elhárult!

- Az első visszavágás

- Újabb tragédiák

- A fattyú győzelme

- Az Asperg birtok új tulajdonosa

- Hamar jött veszteség

- Az élet megy tovább…

- A bécsi „ház”

- A bizalmas

- Törékeny bizalom

- Új kalandok, Afrikában

- Mindennek ára van!

- Dominika

- Titkok hordozója

- Az egyetlen bizalmas halála

- Amikor a kétely felüti a fejét

- A terv

- A bizonyosság

- Bujócska

- Egy újabb háború

- Gyülekeznek a sötét felhők

- Mindenki más játszmát játszik

- A végzetes levél

- A teljes bizalmatlanság

- Mindig az élők számítanak

- Az áruló

- Imádott Afrika!

- Búcsú Dominikától

- Veszélyes játék

- Diana új élete

- Az első igazi lánykérés

- Izabella

- A bizalmas

- Az újabb terv

- Az olasz küldetés

- Unokák, béke, nyugalom

- Vloda születésnapja

- Vége a játszmának!

- A végső üzenet

- A Helma Kiadó Könyvajánlója

Sky S.T.

Apollónia

Sky S.T.

Apollónia

Az Asperg család sorozat: 3. kötet

Sky könyvek: 18. kötet

© Sky S.T. 2025. 07.

Magyarországon kiadja a

HELMA Kiadó

A szerző eddig megjelent könyvei:

Vigyázat sorozat (Sky S.T.):

1. Vigyázat! Jövök!

2. Vigyázat! Nyaralok!

3. Vigyázat! Férjhez megyek!

Jó pasi sorozat (Sky S.T.):

1. A szomszédom egy jó pasi!

2. A férjem egy jó pasi!

3. Az apukám egy jó pasi!

Lotte sorozat (Sky S.T.):

1. Lotte elveszti a szüzességét

2. Bízz bennem!

Az Asperg család sorozat (Sky S.T.):

1. Emily – 1. rész

2. Emily – 2. rész

3. Apollónia

Milyen mély a mélyirodalom? (Sky S.T.)

Most főzünk vagy dumálunk? (Sky S.T.)

Most főzünk vagy bulizunk? (Sky S.T.)

Két könyv között… minden, ami csirke

Antológiák 2024 (Sky S.T.)

Erotikus Történetek Antológia 2024

Újratervezve! Régi mesék új köntösben Antológia 2024

Újratervezve! Régi mesék új köntösben Antológia 2025

Olivia Fox naplója sorozat (Sütő Éva):

1. Átverve

2. Behálózva

3. Meggyötörve

4. Megbosszulva

A könyvet kiadja Magyarországon a HELMA Kiadó

Cím: 8630 Balatonboglár, Szabadság u. 75.

Telefon: +36 (30) 499-34-77

E-mail cím: info@helma.hu

Webcím: www.helma.hu

A kiadásért felel a HELMA Kiadó ügyvezetője: Dvariecki Bálint

Kiadás dátuma: 2025. 07. 10.

ISBN 978-963-639-795-1

Copyright

Borítóterv: Bakó Lilla

Olvasószerkesztő, korrektor: Sike Erzsébet

A szerző elérhetősége: skybook0401@gmail.com

Facebook: https://www.facebook.com/skystbook/

Szerzői jog – Copyright: 2025 by © Sütő Éva

Minden jog fenntartva – All right reserved

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert.

A könyv bármely részletének a közléséhez, bármilyen céllal, a kiadó írásbeli engedélye szükséges, kivételt képeznek a Helma Kiadó és az MKMT mozgalom hivatalos bloggerei, akik 600 (azaz hatszáz) karakter erejéig szabadon idézhetnek a könyvből.

Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

Tartalomjegyzék

Dinasztia születik: 1904. június 15.

Apolka útnak indul

Véletlen találkozás

Cselédsorban

Az anyajegy

Jurij

A nagy titok

A bizalom

Az imádság minden nyelven imádság

Szergej apó halála

Az első villanás…

Svájc és a Simon bankház

Egy újabb csalódás

A búcsú

Már megint „csak” egy fattyú

Egy új Apollónia született

Új élet hajnalán

Az alku

A házassági szerződés

Új élet

Egy akadály elhárult!

Az első visszavágás

Újabb tragédiák

A fattyú győzelme

Az Asperg birtok új tulajdonosa

Hamar jött veszteség

Az élet megy tovább…

A bécsi „ház”

A bizalmas

Törékeny bizalom

Új kalandok, Afrikában

Mindennek ára van!

Dominika

Titkok hordozója

Az egyetlen bizalmas halála

Amikor a kétely felüti a fejét

A terv

A bizonyosság

Bujócska

Egy újabb háború

Gyülekeznek a sötét felhők

Mindenki más játszmát játszik

A végzetes levél

A teljes bizalmatlanság

Mindig az élők számítanak

Az áruló

Imádott Afrika!

Búcsú Dominikától

Veszélyes játék

Diana új élete

Az első igazi lánykérés

Izabella

A bizalmas

Az újabb terv

Az olasz küldetés

Unokák, béke, nyugalom

Vloda születésnapja

Vége a játszmának!

A végső üzenet

A Helma Kiadó Könyvajánlója

Dinasztia születik: 1904. június 15.

– Gróf úr, gróf úr, tessen má’ jönni! Megszült a Marishka! Gyönyörű szép kislánya lett! Nevet kéne neki adni! – kiabált a bábaasszony.

Mindenki tudta, hogy a grófné halála után, Marishka nemcsak a két fiú dadája lett a nagyházban. Ő vigasztalta a szegény grófot is. Ennek köszönhették az uradalomban, hogy minden maradt a régiben, a gróf is megerősödött, lassan a gyásza is alábbhagyott.

A grófnak volt két fia, egyikük már a tizenhét évet töltötte, a másikuk a kilencet. A grófság jövője biztosítva volt a két örökössel. Aztán meg a fiúk is tiszta szívből szerették a mindig vidám Marishkát.

De azért fiúgyereket nem akart a gróf balkézről, az már túlzás lett volna! Trézsi néne sorra megszabadította hát Marishkát a nemkívánatos terhességektől. Aztán évek múltán ismét várandós lett a lány, de most a bába azt mondta, ez biztos, hogy kislány lesz! Ezért a gróf úgy döntött, megtarthatja a gyereket. Elfér az uradalomban, a fiait meg nem veszélyezteti, bárhogy alakuljon is a sorsuk…

A szolgálólány volt a világ legboldogabb embere! Lesz egy szép kislánya, aki majd vele lakik, akinek majd mindent megtanít, hogy aztán hűséges, gondos asszonya lehessen valakinek az uradalomban. Akár még a főlovász is elveheti feleségül!

Az ausztriai Asperg gróf tisztességgel gondoskodott az ágyasáról, szép, nagy, világos cselédszobát kapott a kastély hátsó traktusában. A gróf bebútoroztatta, de akkora volt a szoba, hogy még a bölcső meg a kiságy is befért kényelmesen.

A gróf könnyes szemmel vette kézbe a kisbabát, aki gyönyörű barna szemekkel nézett rá, és azonnal megmarkolta az ujját, jó szorosan.

– Trézsi, miért barna a kislány szeme? Nem azt mondják, hogy az újszülött mind kék szemmel jön a világra?

– Mindég van kivétel, gróf úr! – válaszolt megfontoltan a bába. – Ez a kislány még nagy dolgokra lesz hivatott! Időben el kell majd kezdeni taníttatni! Azért barna a szeme, gróf úr, mert küldetése van! Nézzen csak, ide, nagyságos úr! – vette el a gróf kezéből az újszülöttet, és már húzta is odébb a kis réklit. – Ilyet még én sem láttam! – mutatott egy fura, három részből álló anyajegyre a vállán. – De a dédanyám azt mondta nekem, hogy akinek pénz, korona, vagy jogar alakú anyajegye van, az mind küldetéssel születik. A korona vezetésre, a jogar okosságra, a pénz meg gazdagságra mutat! Ennek a kislánynak itt, gróf úr, mind a három anyajegye megvan! Ráadásul együtt, a kis vállán, hogy elbírja majd a terheket! – súgta a bábaasszony, hogy senki avatatlan meg ne hallja.

– Trézsi, merre vagy? Trézsi! Gyere gyorsan, nagy a baj a Marishkával! – szaladt ki a szakácsné a szobából, ahol a lány feküdt. – Nem akar elállni a vérzés! Jaj, Istenem, mi lesz, ha meghal szegénykém? Mi lesz ezzel a kis poronttyal?

– Lidi, kérem, ne sápítozzon itt nekem! Menjen vissza és segítsen Trézsinek! Marishka fiatal, erős, egészséges fehércseléd! Nem lehet olyan nagy a baj! Menjenek gyorsan!

A bábaasszony a kezébe kapta a gyereket, és már fordult is vissza az ajtóból, ahova kihozta a kislányt megmutatni. Jobb, ha erről a hármas anyajegyről egyelőre nem tud más, csak a gróf!

Ki tudja, mit váltana ki a babonás falusiakból!

Mindegy, mennyire volt fiatal és erős Marishka, ha a Jó Isten rövid életet szánt neki. A nyári nagy melegre való tekintettel már másnap délután el is temették.

A gróf egész éjszaka az anyajegyeken gondolkozott, meg hogy milyen nevet adjon a kislánynak.

A gyerek a megboldogult édesanyja után kapta a Hafner vezetéknevet, a gróf nagymamája után meg az Apollóniát. Amit senki nem tudott, hogy a nagyságos Apollónia asszonynak is volt három anyajegy a vállán.

A saját, grófi családnevét nem merte bejegyeztetni a plébánián, nehogy egyszer gond legyen belőle. Annyit megtett, hogy egy lepecsételt levélben leírta, hogy a gyerek az övé, és ha az élet úgy hozná, hogy utód nélkül maradna a család, akkor Apollónia Hafnerre szálljon a grófság, és a nevét változtassák meg Aspergre.

Ebből a levélből három példány készült: egy a plébániára került, egy a megholt Marishka holmiját tartalmazó ládába, mint a kislány öröksége, egy pedig a grófi irattárba.

Az árván maradt kisbabához hoztak egy szoptatós dadát a faluból, akinek előtte pár nappal halt meg a saját kisfia. A gróf minden reggel és minden este benézett hozzá, meggyőződve róla, hogy jól van és a lehetőségekhez képest mindent megkap.

Szerencsére a gróf anyja Németországban élt, a második férjével, attól nem kellett tartania, hogy a fülébe jutna a hír. Mert abból aztán nagy huzavona lett volna! Ritka szívtelen volt a nagysága! Senki nem is értette, hogy a gróf hogyan lehet ilyen jószívű, egy olyan anya mellett!

Amikor viszont a kislány anyajegyéről kérdezgették az emberek, akkor Trézsi mindenkinek az felelte, hogy szegény Marishkának volt ilyen, de nem a hátán, hanem a csípején.

A gróf soha nem javította ki.

Apolka útnak indul

Apolka háromévesen már örökösen tett-vett, hol a konyhában, hol az istállóban. De legjobban lovagolni szeretett. A gróf néha felültette maga elé a nyeregbe, és kilovagolt vele a gazdaságba. Állandóan magyarázott neki, néha még maga-magán is nevetve, hogy ugyan, mit érthet ez a csöppség belőle!

Amikor a kislány négyéves lett, beszökött az iskolába, és ötéves korára írt, olvasott, folyékonyan.

Az idősebbik fia, a húszéves Leopold, már egy ideje, a nyári szünetekben a jobbkeze volt a birtokon. A gróf agya azon járt, hogy meg kéne nősíteni, hogy minél előbb unoka lehessen. De a gyereknek annyira jó esze volt, hogy sajnálta kivenni az egyetemről. Úgy döntött, hogy engedi még egy kicsit, élje ki magát!

Otto tizenkétévesen maga volt a csíny, az örökös tréfacsinálás. De tanulni, azt nem szeretett. A tanító urat meg a francia nevelőnőt a teljes kétségbeesésbe kergette!

Ha nem lett volna ott a minden tudásra éhes Apolka, hát megszöktek volna, már régen. Az a kislány, az maga volt a csoda! Mindegy volt neki, hogy számtan vagy mértan, ABC vagy idegen nyelv, csak tanulhasson! Az agya úgy szívott magába mindent, mint valami szivacs! Hétévesen folyékonyan olvasott, gyönyörűen írt, nyolcévesen franciául és oroszul is jól beszélt. Imádott számolni és olvasni.

1912-ben kitört a balkáni háború. A gróf széles látókörű ember lévén, megpróbált kapcsolatba lépni a régi barátaival Skóciában, Angliában, Németországban, Oroszországban, hogy mit gondolnak, lehet-e ennek súlyosabb következménye is? Az már látszott, hogy az Osztrák-Magyar Monarchia is gyenge lábakon áll. De ekkor még mindenki bizakodó volt.

Egy évvel később, a francia nevelőnő arra kérte, hogy hazamehessen a családjához, a Párizs melletti kis birtokukra. A gróf úgy határozott, hogy Apollóniát elküldi vele. Csak amíg lecsillapodnak az emberek! Ellátta őket bőségesen pénzzel, és megígérte, hogy minden évben megtalálja a módját, hogy küldjön legalább annyit, ami a kislány koszt-kvártélyát tisztességesen fedezi.

Apollónia hihetetlenül boldog volt!

Világot fog látni!

Adél kisasszony egyébként is mindig vidám volt, jókedvű, a kislány úgy gondolta, hogy akkor a francia emberek is mind vidámak, meg jókedvűek, barátságosak lesznek.

A gróf az indulás előtti este magához hívatta a kislányt.

– Nézd, Apolkám, ebbe a ládikába tettem az okmányaidat, meg néhány emléket az anyukádtól. És most nagyon figyelj! Anyukád ruháját is becsomagolták neked, és itt van néhány váltás dirndli a te méretedben is. Arra vigyázz, hogy ezeket a ruhákat soha, senkinek ne add oda! Se kölcsönbe, se másképp! Te magad mossad, kézzel, de jobb, ha nagyon vigyázol rájuk, és inkább viseld azokat, amiket itthon is szoktál. Itt van egy levél is, de ezt csak akkor szabad felbontanod, ha nagy bajba kerülsz, és teljesen egyedül leszel. A kisasszony kapott annyi pénzt, amiből kényelmesen meg tudtok élni egy évig. Megígérte, hogy a családja a saját gyerekükként fog szeretni téged is. Nem lehet olyan nagy a baj, de jobb, ha egy ilyen szép kislány nincs itt, amikor megbolondulnak az emberek.

– Köszönöm a gróf úr jóságát! – állt meghatottan Apollónia a férfi előtt. – Ahogy lehet, visszajövök! Tudja, hamarosan ellik a Riska, aztán kell valaki, aki le tudja csillapítani!

– Kislányom, a Riska nélküled kell, hogy a világra hozza a borját! Nem ígérem neked, gyermekem, hogy addigra visszajöhetsz! De ahogy elmúlik a háborús veszedelem a fejünk felől, azonnal üzenek érted. Még az is lehet, hogy magam megyek el Párizsba, hogy hazahozzalak! Legyél jó kislány, és vigyázz magadra, meg erre a ládikóra!

Apollónia a kilenc évével gyorsan megértette, hogy a gróf így próbál vigyázni rá.

Véletlen találkozás

Másnap, a születésnapján indultak útnak. Bécsig a gróf úr hintója vitte őket, két markos legény vigyázott rájuk, meg segített mindent felpakolni a vonatra. Egyenesen a párizsi Gare de l’Est-be érkeztek, ahol Adél kisasszony családjának az autója várt rájuk, sofőrrel.

Egyedül Adél kisasszonyra számítottak, meg az ő csomagjára. Amit lehetett, azt bepakolták az autóba, de Apollónia csomagjai már nem fértek be.

– Te itt maradsz, és megvárod, amíg a sofőr visszajön érted! – parancsolta a kisasszony.

– Adélka, egyedül maradjak itt a csomagokkal? És ha valaki ellopja? Nem lenne jobb, ha inkább én mehetnék el az autóval? Te felnőtt vagy, te nagyobb biztonságban lennél! – próbálkozott Apolka.

– Ha nem tetszik, felőlem itt maradhatsz örökre is! Nesze, itt van egy kis pénz, hogy éhen ne halj! – nyomott a kezébe pár frankot a kisasszony, majd beült az autóba és intett a sofőrnek, hogy induljon!

Apollónia most először találkozott az emberi kétarcú-

sággal, és ez mérhetetlenül felbosszantotta. Szeretett volna WC-re menni, éhes is volt, mert a vonaton már korábban megettek mindent, amit még otthon csomagoltak nekik.

A fal mellé tolta a csomagjait, rájuk ült, és azon gondolkozott, hogy kiben tudna megbízni? Kinek merje odaadni azt a pár frankot, hogy hozzon neki valamit enni?

Mert az szóba se jöhet, hogy őrizetlenül hagyja a ládikóit!

Egy kisfiú állt meg előtte.

– Te miért vagy egyedül? – kérdezte.

– Nem vagyok egyedül! – mordult rá Apollónia.

– De egyedül vagy! Nincs veled felnőtt! – nyelvelt vele a kisfiú. – Nekem ott áll a nagyapám! Az apukám még otthon van, Oroszországban. A tiéd hol van?

– Ausztriában. De hagyj már békén a sok kérdezéssel! Idegesítesz!

– Te még gyerek vagy! A gyerekek meg nem idegesek!

– Ha adok egy nyaklevest, elhiszed majd, hogy ideges vagyok? – csattant fel Apollónia.

– Ahhoz utol kellene érned! – nevetett rá a kisfiú, és néhány lépést hátrált.

– Vlagyimir! Gyere már! Indulnunk kell! – szólalt meg egy férfi a kisfiú háta mögött.

– Nagyapa, ez a kislány egyedül van! Szerintem segítenünk kéne neki! Hogy is hívnak? – fordult a lány felé.

– Apollóniának – sóhajtott egy nagyot, mert már kez-

dett félni a szürkületben.

– Szép neved van! Aztán miben segíthetünk neked,

Apollónia? – lépett mellé egy jól megtermett ember, és

egy pillanatra meghökkent, amikor találkozott a pillantása a kislányéval.

– Éhes vagyok. Van pénzem, de nem tudok elmenni vásárolni, mert nem hagyhatom itt a ládáimat!

– Vloda, menj Emmához, hozz szendvicseket! Itt van egy kis pénz, de vigyázz rá! – adott néhány frankot a kis-fiú kezébe. – Majd kifizeted a saját részedet, amikor Vla-

gyimir visszajön az ennivalóval – fordult a kislány felé.

Mire elfogyott a szendvics, Apollóniának már nagyon kellett WC-re mennie. Végül úgy döntött, megbízik a férfiban és a kisfiúban. Nem volt más választása.

Azt is gyorsan kiszámolta, hogy tőle a férfi, akit Szergejnek hívtak, alig fogadott el pénzt, pedig a szendvicseket ők ketten ették meg Vlodával. Ha meg akarnák lopni, azt bármikor megtehetik, amíg egyedül várakozik.

Vloda és a nagyapja azonban hűségesen vártak rá, sőt, megvárták vele az autót is. Miközben várakoztak, Apollónia elmesélte, hogy Ausztriából jött, az Asperg birtokról, és azt is megtudta, hogy Szergej és Vlagyimir Kijevből érkeztek, és a napokban várják Vloda apját, Jurijt, a kisfiú két testvérével.

Szergej néhányszor megcsóválta a fejét, de Apollónia azt hitte, ez annak szól, hogy a nevelőnő ilyen csúnyán magára hagyta. Már kezdett teljesen besötétedni, amikor megjött érte az autó. A sofőr csak morgott egyet, hogy pakoljon már, mert így is késő éjszaka lesz, mire visszaérnek a birtokra. Végül Szergej emelte meg a ládákat és rakta be, amit tudott a csomagtartóba, a többit az ülésre. Váltott néhány szót a sofőrrel, a kezébe nyomott pár frankot, cserébe a címért, ahol a kislány lesz.

– Apolka, hamarosan meglátogatunk Vlagyimirrel, hogy lássuk, hogy megy a sorod! De ha bármi baj lenne, ha segítségre lesz szükséged, akkor ez a mi címünk, itt megtalálsz minket – adott egy cédulát a kislány kezébe. – Nem leszel messze Párizstól, mindössze tizenöt kilométer. Ha nagy a baj, akár gyalog is nekivághatsz! Itt meg csak a Sacré Coeur székesegyházat keresd, a nagy fehér épületet, fent, a hegyen! Ott már mindenki ismer minket, igaz, Vloda? – simogatta meg nagy szeretettel unokája fejét Szergej.

– Így van, nagyapa! Arrafelé sok orosz lakik, akik jóemberek! Nem olyanok, mint ez itt! – intett a fejével a kisfiú mérgesen, az egyre türelmetlenebb sofőr felé.

– Menj, kislányom, mielőtt még dühösebb lesz ez a férfi. Isten áldása legyen veled, gyermekem!

Ahogy az autó elindult, a kis Vlagyimir megrángatta Szergej kezét.

– Apókám, ugye tényleg meglátogatjuk hamarosan Apolkát? – szólította meg a kedvenc szavával a nagyapját és bizakodással nézett rá.

– Apolka? Máris becézed? Nem lesz ez egy kicsit gyors, kisunokám? – nevetett rá a férfi.

– Olyan szép! És olyan szomorú! Neki sincs itt az apukája, mint nekem, de én legalább nem vagyok egyedül! –

nézett rá a hatéves kisfiú, könnybe lábadt szemmel.

– Meglátogatjuk, hamarosan! Ha kell, még a családba is befogadjuk! – tette hozzá elgondolkozva a nagyapja.

Cselédsorban

Apollónia már alig bírta nyitva tartani a szemét, mire végre megállt vele az autó. Kutyák rohantak felé, amikor kiszállt, de ő csak leguggolt eléjük, előre nyújtotta a kezét, és hagyta, hogy azok megszaglásszák.

A kutya, az kutya, mindegy, melyik országban él!

– Gyere már befelé, ne a játszáson járjon az eszed! – szólt rá dühösen franciául a kisasszony. – Vagy vacsora nélkül fogsz lefeküdni!

Apollónia nem szólt egy szót sem, csak arra gondolt, hogy vajon tényleg meglátogatják-e hamarosan az orosz barátai? Vagy jobb lenne, ha már ma éjjel visszaindulna Párizsba, hogy megkeresse őket?

Megette, amit elé tettek, aztán megvárta, amíg a kisasszony megmutatja neki a szobáját.

Hát, szobának nemigen volt nevezhető! Talán éléskamra lehetett régen, vagy valami szerszámos sufni. A ház hátsó részéből nyílott. Ide volt bezsúfolva már az összes ládikája, csomagja. Egy vékony szalmazsák várt rá, egy molyrágta takaróval.

– Ha WC-re kell menned, ott, a bokrok mögött elintézheted a dolgod! A csirkeólak mellett van a kerekeskút, ott, a vályúnál mosakodhatsz. Szombatonként te is megfürödhetsz a konyhában, a dézsában, a család után! Vasárnap mi, a család, templomba megyünk! Te maradsz itthon és őrzöd a házat! – sorolta a kisasszony az új szabályokat. – Reggel majd anyuka megmutatja, hogy mi lesz a dolgod. Hol a pénz, amit odaadtam neked?

– Ételt vettem rajta meg vizet – hazudta szemrebbenés nélkül a kislány.

– Többet eszel, mint egy meglett férfiember! Az a pénz egy hónapra sem elég, amit a gróf fizetett utánad! – dohogott Adél kisasszony jó hangosan, hogy lehetőleg az egész család hallja.

Apollónia nem szólt egy szót sem, csak összeszorította a száját. „Még, hogy úgy bánnak majd velem, mint a saját gyerekükkel!” Ha ezt a gróf úr tudta volna, nincs az a pénz, amiért elküldött volna otthonról” – vigasztalta magát a kislány.

Egyetlen szó nélkül ment be a kamrába. Szerencsére bennfelejtették a kulcsot a zárban, így rögtön magára is zárta az ajtót. Az egyetlen törött üvegű ablakon besütött a holdvilág, annak fényénél pakolta el a ruháit, könyveit.

A kis ládikóból kiszedett mindent, és betömködte a szalmazsákba. Sejtette, hogy másnap a holmiját átnézik majd, és amit csak lehet, elszednek tőle. Azt nem tudta, miért olyan fontosak az anyukája ruhái, de a lepecsételt levéllel együtt bekerültek mind, az ócska szalmazsákba.

Szerette volna eltenni a szép ruháit is, de tudta, hogy csak a legfontosabbakat dughatja el anélkül, hogy a kisasszony ne kezdjen el gyanakodni.

A kis ládikóba berakta a tankönyveit, a ceruzáit, a bibliáját, meg az egyetlen pár szép cipőjét. Csak remélhette, hogy a házban senki lábára nem lesz jó. Aztán megszaglászta magát, és úgy döntött, hogy éjszaka ide vagy oda, ő bizony kimegy és megmosakszik a vályúnál.

Óvatosan kinyitotta az ajtót, aztán megvárta, amíg a két nagy kutya odasétált hozzá. Megsimogatta kicsit őket, aztán bezárta a kamra ajtaját, a kulcsot meg a köténye zsebébe tette.

Elrohant először a bokrok mögé, majd a vályúhoz ment. Szerencsére volt egy kis langyos víz az alján, amit az állatok már nem ittak meg. Látta, hogy ez elég lesz, mert a sötétben nem akart vizet húzni a kútból.

A grófi házban még a cselékednek is volt egy közös fürdő, amit mindennap használniuk kellett! A gróf úr nem tűrte a piszkot, se a tetűt maga körül. Apolka megszokta, hogy együtt tisztálkodott a többi asszonnyal, de hogy a szabadban, az udvaron tegye mindezt, hát, erre még nem volt példa az eddigi kilenc évében!

Azt remélte, hogy a házból senki nem veszi észre. Elszaladt a szappanért, amit még Lidi nénje csomagolt be neki, fogta a kedvenc törölközőjét, aztán már ment is vissza a vályúhoz.

A két kutya kíváncsian leste a kis jövevényt, ahogy levetkőzött és széles mosollyal az arcán mosta le magáról az út porát. A maradék vízben kimosta a ruháját is, úgy

ment vissza a kamrájába. A vizes ruhákat és a törölközőt a ládákra terítette száradni, a szappant visszacsomagolta a papírjába, és becsúsztatta a feje alá, a szalma közepébe. Legalább egy kis otthoni illat legyen vele a nagy szomorúságában.

Az uradalomban megszokta, hogy korán kel. A nap még csak pislogott a látóhatáron, amikor Apollónia felöltözött és igyekezett körbenézni, mielőtt a gazdáék is felkelnek. A ház nem volt nagy, és el is volt hanyagolva. A jószágok túl közel voltak a házhoz, kora reggel már érezni lehetett a trágya szagát. Ahogy kelt fel a nap, és lett egyre melegebb, egyre jobban. A legyekről és bögölyökről már nem is beszélve, amik mindent elleptek.

Apollóniának az állatokat kellett etetnie, és este még a három ló ápolása is rámaradt, amikor a gazda meg a két fia megjöttek a határból. Napközben a veteményesben kellett segítenie, hol a gyomokat kiszedni, hol meg kapálni.

Adél kisasszony mindent elmondott a családnak, hogy Apolka otthon mit csinált, csak azt nem tette hozzá, ami nyílt titok volt, hogy a gróf úrnak a balkézről született gyereke.

És azt is elfelejtette elmondani, hogy mennyi pénzt adott a gróf, hogy a kislányról gondoskodjanak.

Így aztán Apolkát lefokozták cselédnek.

Úgy is bántak vele.

Ahogy sejtette, a csomagjait átnézték, egyesével, alig hagytak neki ruhát, cipőt, mindent elvettek, ami még jó volt valakire a családban, vagy amit érdemes volt eladni.

A szalmazsákját nem bolygatták egyedül.

A család minden hétvégén elment templomba, Apolkát meg egyedül hagyták otthon, hogy vigyázzon a házra meg az állatokra. De legalább ilyenkor nem háborgatta senki.

Minden este azért imádkozott, hogy a kisfiú meg a nagyapja, ne feledkezzenek el az ígéretükről!

Az anyajegy

Két héttel később érkezett meg látogatóba először Szergej apó és Vloda. Apolka éppen vígan lubickolt a vályúban, élvezte a nap melegét, és hogy ilyenkor nem éjszaka kellett, kapkodva fürödnie. A férfi azonnal meglátta a vállán a különleges anyajegyet, és miközben odanyújtotta neki a törölközőt, alaposan meg is nézte.

– Milyen érdekes anyajegyed van! – csodálkozott Szergej. – Vajon kitől örökölhetted?

– Azt mondták az asszonyok odahaza, hogy az anyukámnak volt ilyen, de neki nem a vállán, hanem a csípején. Egyszer meg hallottam, amikor azt sugdosták, hogy ez nem is igaz, mert anyukámnak hibátlan volt a bőre! Viszont a gróf úr nagymamájának állítólag ugyanilyen anyajegye volt, ugyanitt, a vállán! Azért is olyan erős asszony! Túlélt már két férjet, és még mindig ő igazgatja a saját birtokát! És még azt is mondták, hogy én őutána kaptam az Apollónia nevet. Mondjak egy nagy titkot nektek? – halkította le a hangját. – A gróf úr nekem az apukám! De ezt nem szabad elmondani senkinek! –

tette hozzá a kislány komolyan.

– Tudod mit, Apolka? Amikor majd megnövök, én megvédelek még a hétfejű sárkánytól is! – húzta ki magát Vloda.

Apollónia felkacagott.

– Akkor igyekezz felnőni, mert ez a hely itt rosszabb, mint a hétfejű sárkány börtöne!

Mire a kislány megmutatta, hogy ő hol lakik, és elmondta, hogy hogyan bánnak vele, Szergej keze ökölbe szorult, és legszívesebben behúzott volna egyet a falnak. De félt, hogy ottmaradna az ökle helye, aztán még azért is ezt a törékeny kislányt vennék elő.

Megígérte Apollóniának, hogy hamarosan újra meglátogatják, csak még egy kicsit tartson ki!

A háború szele már ott sertepertélt fölöttük, hol innen fújt, hol onnan, és Szergej egyre türelmetlenebbül várta a fiát, Jurijt, hogy megérkezzen végre a két másik gyerekkel. Nem volt könnyű eljönniük Oroszországból, mert Jurij tiszt volt a cári hadseregben, és a cár távoli rokona is egyben. Vloda volt a legfiatalabb, késői gyerek. Talán ezért is halt bele a szülésbe Másenyka, Jurij felesége. Pedig áldott jó asszony volt!

Ahogy elkezdődtek az elégedetlenkedések az országban, ők ketten azonnal útra keltek a kisunokájával, és meg sem álltak Párizsig. Szergej ezt könnyen meg tudta tenni, mivel kereskedő volt. Jól ismerték, állandóan úton volt. Akkor még nem volt nehéz kijátszani a karhatalmat, és a személyes holmik közé elrejteni mindazt, amit érdemes volt kimenekíteni. Akkor nyomban pénzzé tette az ékszereket, drágaköveket, ikonokat, amikor megérkeztek. Körbejárta a város szinte összes ékszerészét. Mindenhol csak egy-két darabot adott el, ekkor még jó pénzt kapott értük.

Néhány héttel később, a maradék gyémántot meg néhány különlegesen nagy értékű drágakövet átvitték Svájcba, a Simon és Fia bankba. Ők voltak az egyetlenek, akikben Jurij megbízott. Az öreg Simon rábeszélte, hogy a készpénzük egy részét tegyék át svájci frankba és amerikai dollárba. Ha véletlenül megbolondulna a világ itt, Európában, a dollár még mindig jól jöhet.

A legértékesebb drágaköveket a bank széfjébe tették, a maradékot pedig vállalták, hogy eladják a tengerentúli ügyfeleiknek. Ott ez most sokat ér! Többet, mint itt, Európában!

Az idősebb Simon ajánlott két bankot is Párizsban, akikkel jó kapcsolatuk volt, hogy rajtuk keresztül bármikor hozzájuthatnak a letétben lévő pénzükhöz, vagy üzenetet is küldhetnek. Ha pedig még rosszabbra fordulna a helyzet, hát kapják össze, amijük van, és jöjjenek inkább Svájcba!

Szergej azonban a Párizsban és környékén élő oroszok egyik legnagyobb támasza volt, már kezdettől fogva. Segített szállást szerezni, munkát találni, elindítani őket egy új életbe, ami ismeretlen volt az orosz nemesség számára, és ami egyre nehezebb lett idővel. Hiszen ezek az emberek nem sok mindenhez értettek. A nők vagy tanítónak álltak, vagy bedolgoztak a még működő elegáns ruhaszalonoknak. A férfiak legfeljebb taxit vezettek. Persze mindenki kimenekített magával, amit csak tudott.

Sajnos, pont ez volt az egyik oka, hogy egyre kevesebb pénzt kaptak az emberek az ékszereikért, a vagyontárgyaikért, amivel elárasztották a párizsi ékszerészeket, kereskedőket, zálogházakat.

Szergej próbált a Párizs környéki farmokról élelmet, télire tűzifát szerezni, és igyekezett rávenni a helyieket, hogy fizetésként fogadják el a drágaköveket, műtárgyakat is.

Már csak Jurij hiányzott, meg a két unoka. Olgicska kilencéves volt, törékeny egészségű kislány, Fjodor tizenkét éves, katonai iskolába járt. Az apjuknak csak egyetlen esélye volt a menekülésre: ha úgy szervezi az útjukat, mintha határmenti ellenőrzésre menne, és amikor lehetőség adódik, akkor szöknek! Ha nem sikerül, a halál vár rájuk!

Szergej nem értette, miért nem indult el velük együtt! Mire várt? Miben reménykedett? Most aztán csak a Jó Istenben bízhat!

Pedig muszáj vele beszélnie, Apollóniáról is! Óriási teher nyomta a lelkét Szergejnek, amióta meglátta a kislány arcát, szemét, különleges anyajegyét. Ezt a terhet csak Jurij veheti le a válláról, senki más!

Miközben egyre nehezebb volt a várakozás, igyekeztek minél többször meglátogatni Apollóniát, de egyelőre még próbálták elkerülni a háziakat. Ezért aztán legtöbbször vasárnap mentek, amíg a család a templomban volt.

Beköszöntött az ősz, és egyre hidegebb lett, de a kislányt még mindig nem engedték be a házba. A fűtetlen kamrában lakott továbbra is. A törött ablakot Szergej már kicserélte, de mást nem tudott tenni. Előző héten elvittek neki egy vastag szőrmebundát, hogy abba takarózzon éjszaka.

– Nagyapa, miért nem lakhat velünk Apolka? – kérdezte Vloda, miközben az autóban zötykölődtek.

– Mert mi két férfi vagyunk, ő meg egy fiatal lány. És ez nem illendő!

– De ha Olgicska is megjön, akkor hozzánk költözhet? – erősködött a kisfiú.

– Akkor majd megbeszéljük apukáddal. Addig mi látogatjuk őt, és ma beszélünk a családdal is! – zárta le a társalgást Szergej egy hatalmas sóhajtással.

Nem akart ő beleavatkozni a kislány életébe, volt neki elég baja magának is. De nem hitt a véletlenekben sem, csak Isten akaratában! És abban, hogy Apollóniát is azért sodorta a sors az útjába, mert neki kell a szárnyai alá venni a kislányt. Akár akarja, akár nem! Gondoskodnia kell róla, ugyanakkor megvédeni a kisunokáját élete legnagyobb tévedésétől.

Mert Vlagyimir, ez az okos de érzékeny gyerek, azonnal szerelmes lett Apollóniába, ahogy meglátta. Az ilyen gyermeki szerelem sokszor tartósabb és erősebb kapocs, mint a felnőttkori. Gyerekként még tiszta a lélek! Nincs benne számítás vagy kapzsiság! És mégis, bármilyen fájdalmas is lesz, de ők soha nem lehetnek egymáséi!

Egyszerre érkeztek a kapuhoz, és a kis Vloda üvöltve futott oda Adél kisasszonyhoz és kezdte rángatni a bundát, amit előző héten ők vittek a kislánynak.

– Azonnal vedd le! Ez nem a tiéd! Ezt mi adtuk Apolkának! Utálatos vagy és ronda! – üvöltött a kisfiú torka szakadtából.

Szergej alig tudta lecsendesíteni. Ekkor jött elő Apollónia, láztól pirosan, a vékony kis ruhájában dideregve.

– Elvette tőlem! – mutatott a kisasszonyra. – Azt mondta, hogy a házból loptam el, és meg is vert! – mutatta a karján a kék-zöld foltokat.

Erre már Szergej is éktelen haragra gerjedt! A rendőrséggel kezdett fenyegetőzni, meg azzal, hogy ha nem mondják el azonnal az igazat, akkor visszajön éjjel a cimboráival, aztán majd meglátják, mi történik!

A kisasszony sokáig tagadott, de amikor Apolka elmondta, hogy az apja a gróf, és annyi pénzt adott neki, amiből egy évig kijön a koszt-kvártélya, akkor két jókora atyai pofon után mégiscsak beszaladt a szobájába, és kisvártatva az apja kezébe nyomta a pénzt, amit ellopott.

Az apja azonnal zsebre tette a bankjegyeket, meg sem számolta, majd sápítozni kezdett, hogy Apolka mennyit eszik, hogy nem győzik ruhával, és hasznát se nagyon látják, mert állandóan beteg.

Ezt már Szergej sem állhatta és úgy vágta állon a francia parasztot, hogy az elterült a saját tornácán.

– Soha nem fogod tudni, mikor jövök meglátogatni ezt a kislányt! Ajánlom, hogy legyen tisztességes ruhája, kapjon enni, amennyit akar, és mostantól se az állatokat nem eteti, sem a kertedet nem kapálja, sem a lovaidat nem csutakolja! Iskolába megy, miután felgyógyult! Mire visszajövök az orvossal, legyen tiszta szobája, benne egy jó kályha, elegendő tűzifa!

Apollóniát betámogatta a házba, leültette a konyhában a tűzhely mellé, hogy melegedjen.

– Hozd át a szalmazsákomat, de óvatosan! – súgta neki, és a férfi kezébe adta a kis kamra kulcsát. – Abban van minden vagyonkám!

Szergej fogta a kulcsot, aztán csak a fejével intett a gazdának. Az már ugrott is, hogy menjen segíteni.

A kis cselédszoba, amit Apolka kapott, legalább már bent volt a házban. Befért egy kályha, egy komód, egy kis billegő asztal, meg két szék. Mire Szergej eligazgatta a szalmazsákot a földön, már a szőrmebunda is ott volt a kislányon, és Adél kisasszony épp vitte vissza a szobába,

ami még a ruháiból megmaradt.

– Hol van a szoba kulcsa? – kérdezte a férfi, mert féltette Apolkát. – Meggondoltam magam, itt maradok, amíg elmegy valaki az orvosért! De igyekezzetek, vagy nem állok jót magamért!

Hiába volt jókötésű a francia gazda, Szergej majd’ kétméterre nőtt, erős csontú, nagy öklű ember lévén bárkit meg tudott félemlíteni. Kereskedőként kellett is, hogy tiszteljék a mindenféle emberek, ne jusson még véletlenül sem az eszükbe, hogy belekössenek.

Ez most igen jól jött!

A gazda idősebbik fia ült be az autóba, aztán fél óra múlva már vissza is jött az orvossal.

– Tüdőgyulladás! – mondta az orvos, miután befejezte a vizsgálatot. – Egyetlen szerencséje a kislánynak, hogy erős a szervezete, így van esélye túlélni!

Szergej intézkedett, hogy váltsák ki a gyógyszert, és ő maga vitte be neki a vasárnapi asztalról a forró levest, hogy egyen valamit.

– Vloda, maradj itt Apollóniával, amíg én beszélek a háziakkal! Vigyázz rá, hogy aludjon egy jót! Akkor hamarabb meggyógyul!

Négyszemközt elmondta a ház urának, hogy ő vásárol az orosz bevándorlóknak. Ha tisztességesen ellátják Apollóniát, akkor tőlük is fog vásárolni. Jó áron, és ha kell, pénzzel fizet, de ha megérdemlik, akkor hoz drágakövet, bundákat, szőrmesapkákat is fizetségként. A pénz értéke elromolhat, de a gyémánt meg a többi drágakő mindig megtartja az értékét.

A gazda hümmögött, de a kapzsi vigyort nem tudta letörölni a szájáról. Szergej tudta, hogy most egy darabig biztonságban lesz Apollónia.

Csak Jurij érkezne már meg!

Jurij

Egy évvel később, 1914 nyarán, Apolka betöltötte a tíz évet, viszont a háború miatt Asperg gróf nem küldött, vagy nem tudott küldeni pénzt a családnak. Végül Szergej újabb egyezséget kötött velük. Ő fizet a kislány ellátásáért, hetente, előre!

Mivel már bevezették a jegyrendszert, a férfinek is óvatosnak kellett lennie. Ezért a birtokról mindig Apollónia indult el a batyukkal a hátán, kosarakkal a két kezében, és még a szoknyája alá is varrtak két jókora zsebet.

A gazda úgy tudta, hogy amit Szergej megspórol az üzemanyagon, abból fizet Apolka ellátásáért. Egy gyerek kevésbé feltűnő, még ha fel is van pakolva, mint egy felnőtt. Neki aztán mindegy volt, ki viszi el a csirkét, a tojást, a lekvárt, vagy éppen a tűzifát, csak fizessenek érte!

Az elején még bizalmatlanul fogadta a drágaköveket. Az első néhány alkalom után azonban, amikor Párizsban több ékszerész is megállapította, hogy azok igaziak, többé már nem kételkedett az „oroszban”.

Jurij még mindig nem érkezett meg, a gyerekekről sem

tudtak semmit. Hiába jöttek egyre többen otthonról, mindenki elvolt foglalva a saját fájdalmával, a saját bajával, veszteségével!