Dennis Lehane: Small Mercies

Copyright © 2023 by Dennis Lehane

Hungarian Translation © Rusznyák Csaba, 2023

A magyar fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Dennis Lehane: Small Mercies

Harper, HarperCollinsPublishers, New York, 2023

Fordította: Rusznyák Csaba

ISBN: 978 963 598 225 7 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Hegyi Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Virág Sándor, Greff András

Korrektor: Kővári Bettina, Ligeti Szilvia

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: thriller, krimi

Chisának

Kérdem, mit tehet ilyen körülmények között egy józan ember? Teljesen kiszakítania magát a fajtája köréből, ez képtelenség. Pusztaságban élni, ahhoz szentnek kell lenni.

JOSEPH CONRAD: Nyugati szemmel*

______________

* Vámos Pál fordítása.

TÖRTÉNELMI JEGYZET

1974. június 21-én W. Arthur Garrity Jr. kerületi bíró azt az ítéletet hozta a Morgan–Hennigan-ügyben, hogy a Bostoni Iskolai Bizottság „módszeresen hátrányos helyzetbe hozta a fekete diákokat” a közoktatási rendszerben. A bíró szerint az egyetlen megoldás, ha elkezdik átbuszoztatni a tanulókat a túlnyomórészt fehér és a túlnyomórészt fekete városrészek között, hogy megszüntessék a város középiskoláinak faji alapú szegregációját.

A környéken a Roxbury Középiskolának volt a legnépesebb fekete, míg a Dél-Bostoni Középiskolának a legnépesebb fehér bőrű diáksága. Az a döntés született, hogy a két iskola diákságának jelentős részét felcserélik.

A rendelkezés az iskolaév elején, 1974. szeptember 12-én lépett életbe. A diákoknak és a szülőknek a bírói döntést követően alig kilencven napjuk maradt felkészülni az új körülményekre.

Abban az évben rendkívül forró volt a bostoni nyár, és alig esett az eső.

1

Az áram valamikor hajnal előtt ment el, és a Commonwealthben mindenki izzadságban úszva ébred. A Fennessy családnál az ablakventilátorok bemondták az unalmast; a hűtőn már páracseppek csillognak. Mary Pat benéz Juleshoz, és lányát a lepedőkön, összeszorított szemmel, félig nyitott szájjal találja, amint nyirkos párnájába szuszog. Mary Pat továbbmegy a konyhába, és meggyújtja aznapi első cigarettáját. Kinéz a mosogató fölötti ablakon, és érzi az ablakkeret tégláiból áradó hőt.

Csak akkor jön rá, hogy nem tud kávét főzni, amikor hozzáfog a szokásos rituáléhoz. Hiába akarná is használni a tűzhelyet, mert a gázművek megunta a kifogásait, és volt gáz, nincs gáz. Hogy ledolgozza a család hátralékát, Mary Pat két műszakban gürcöl a cipőraktárban, a második munkahelyén, de még mindig kellene vagy három turnus meg egy zarándoklat a gázműhöz, hogy végre ismét vizet forralhasson vagy csirkét süthessen.

Beviszi a szemeteskukát a nappaliba, és belesöpri a sörösdobozokat. Kiüríti a dohányzóasztalon, a kisasztalon meg a tévé tetején lévő hamutálat. Amikor megpillantja a képernyőn a tükörképét, nem tudja összeegyeztetni a fejében önmagáról élő képet ezzel a trikóba és rövidnadrágba öltözött, fakó, loncsos hajú, tokásodó förmedvénnyel. Még a képernyő sivár szürkeségében is látja a combján külső felén kiütköző kék ereket, amik egyszerűen nem lehetnek ott, most még nem. Egyáltalán nem! Csak negyvenkét éves; oké, hogy tizenkét évesen úgy hitte, hogy az ilyen vénség fél lábbal már Isten várószobájában van, de most egyáltalán nem érzi magát másképp, mint bármikor korábban. Tizenkét éves, huszonegy éves, harminchárom éves, vagy az összes egyszerre ebben a pillanatban. De nem öregszik. A szívében nem, és a fejében sem.

Bámulja az arcát a tévé képernyőjében, és éppen a homlokából söpri ki a nyirkos hajtincseket, amikor megszólal a csengő.

Két éve, ’72 nyarának sorozatos betörései után a Lakásügyi Hatóság kémlelőnyílásokat szereltetett az ajtókba. Mary Pat most kinéz az övén, és Brian Shea-t pillantja meg a fogkrémzöld folyosón, keze tele van lécekkel. Mint a legtöbben, akik Marty Butlernek dolgoznak, Brian is szolidan öltözik, mint egy diakónus. A Butler-bandában hiába is keresnél hosszú hajat vagy dús banditabajuszt; pofaszakáll vagy trapézgatya, netán magas talpú cipő pláne kizárt. Tarkabarka vagy batikolt cuccok szóba sem jöhetnek. Brian Shea úgy öltözködik, mint aki egy évtizeddel korábbról csöppent ide – fehér póló, tengerészkék Baracuta. (A Baracuta kabát – tengerészkék, sárgás, esetleg barna színekben – a Butler-banda ismertetőjele, még az olyan napokon is hordják, mint a mai, amikor a hőmérő higanyszála már reggel kilenckor felszökken 26 fokra. Télen lecserélik nagykabátra vagy vastag gyapjúbéléses bőrkabátra, de tavasszal egyetlen nap alatt mind előrántják a szekrényből a Baracutát.) Brian arca frissen borotvált, szőke haja bandadivat szerint rövid; piszkosfehér, vékony vászonnadrágot és kopott, fekete, cipzáras bokacsizmát visel. Tengerkék szeme laza önteltséggel csillog a nő felé, mintha tudná, miféle titkokat rejteget Mary Pat, ráadásul tetszenének is neki azok a titkok.

– Mary Pat – szólal meg. – Hogy vagy?

Mary Pat szinte látja magát, ahogy ott áll a lucskosan, összeállt spagettiként a fejére tapadó hajával. Minden egyes maszatot érez a bőrén.

– Elment az áram, Brian. Te hogy vagy?

– Marty már rajta van az ügyön. Felhívott pár embert.

Mary Pat a férfi kezében tartott lécekre pillant.

– Segítsek?

– Az jó lenne. – Megfordítja a fadarabokat, és az ajtó mellé állítja őket. – A táblákhoz vannak.

Mary Patnek rémlik, hogy tegnap este sört öntött a trikójára, és most azon tűnődik, Brian Shea érzi-e az állott Miller High Life szagát.

– Milyen táblákhoz?

– A tüntetéshez. Tim G. nemsokára hozza az anyagot.

Mary Pat beteszi a léceket az ajtó előtti esőernyőtartóba az egyetlen, szakadt esernyő mellé.

– Akkor mégiscsak tüntetünk?

– Pénteken. A Városháza téren tartjuk. Felkavarjuk egy kicsit a kedélyeket, Mary Pat. Ahogy ígértük. Az egész környékre szükségünk lesz.

– Persze. Ott leszek.

A férfi a kezébe nyom egy halom röplapot.

– Mindenkit arra kérünk, hogy ezt még délelőtt osszák szét. Tudod… még az eszement hőség előtt. – Kézfeje élével letörli az arcán végigcsurgó izzadságot. – Bár lehet, hogy ezzel máris elkéstünk.

Mary Pat átveszi tőle a röplapokat, és rápillant a legfelsőre:

BOSTON OSTROM ALATT!!!!!!!!!!

CSATLAKOZZ A DÉL-BOSTONI KÖZÖSSÉG BÜSZKE TAGJAIHOZ,
VALAMINT AZ AGGÓDÓ SZÜLŐKHÖZ, ÉS AUGUSZTUS 30-ÁN, PÉNTEKEN VONULJ VELÜNK A VÁROSHÁZA TÉRRE, HOGY VÉGET VESSÜNK A BÍRÓSÁGI DIKTATÚRÁNAK.

PONTBAN DÉLBEN!

NEM BUSZOZGATUNK! SOHA!

LÁZADJUNK!

TILTAKOZZUNK!

– Mindenkitől egy megadott körzet végigtalpalását kérjük. Szeretnénk, ha te… – Brian benyúl a Baracutába, előhúz belőle egy listát, és végigfuttatja rajta az ujját. – Á, igen. Szeretnénk, ha te a Mercert járnád végig a Nyolcadik és a Dorchester utca között. Meg a Telegraph utcát a parkig. Ja igen, és a park körüli házakba is csöngess be.

– Az elég sok ház.

– Tedd meg az Ügyért, Mary Pat.

Amikor a Butler-banda tartja a markát, valójában védelmet kínál. De sosem nevezik a nevén, mindig nemes ügybe csomagolják: legyen szó az IRA-ról, az éhező gyerekekről Faszomfalván vagy a veteránok családjáról. A pénz egy része talán még célba is ér. De a buszoztatás elleni fellépés, legalábbis egyelőre, teljesen őszintének tűnik. Mintha tényleg ez lenne az Ügy. Abból is látszik, hogy egyetlen petákot sem kértek a Commonwealth lakóitól, csak lábmunkát.

– Örömmel segítek – válaszolja Mary Pat. – Csak basztatlak.

Brian fáradt szemforgatással reagál.

– Itt mindenki csak basztat. Mire végzek, beállhatok egy bordélyba. – Megemeli képzeletbeli kalapját, aztán visszaindul a zöld folyosón. – Jó volt látni téged, Mary Pat. Remélem, hamarosan visszajön az áram.

– Brian, várj csak egy percet – szól utána a nő.

A férfi visszafordul.

– Mi lesz a tüntetés után? Mi lesz, ha, nem t’om, semmi sem változik?

Brian széttárja a karját.

– Hát, gondolom, majd meglátjuk.

Miért nem lövitek le azt a kurva bírót? – gondolja Mary Pat. – Ti vagytok az istenverte Butler-banda! Nektek fizetünk a „védelemért”. Hát most védjetek meg minket! Védjétek meg a gyerekeinket! Vessetek véget ennek a szarnak!

De végül csak annyit mond:

– Kösz, Brian. Üdvözlöm Donnát.

– Átadom. – Ismét megemeli képzeletbeli kalapját. – Én pedig üdvözlöm Kennyt. – Sima arca megdermed egy pillanatra, mert valószínűleg eszébe jut a legfrissebb környékbeli pletyka. Megvillantja legártatlanabb tekintetét. – Úgy értem, mármint…

Mary Pat egyetlen szóval lezárja a témát:

– Átadom.

Brian feszengő mosollyal távozik.

Mary Pat becsukja az ajtót, és arra fordul meg, hogy a lánya a konyhaasztalon ülve pöfékel, persze az ő cigarettáját.

– Kurvára nincs áram – mondja Jules.

– Talán „jó reggelt!” – válaszolja Mary Pat. – A „jó reggelt!” is megteszi.

– Jó reggelt! – Julesnak sikerül ragyogó, mégis hűvös mosolyt rávillantania. – Le kéne zuhanyoznom, mama.

– Hát zuhanyozz.

– Hideg a víz.

– Kibaszott harminckét fok van odakint. – Mary Pat magához húzza a doboz Slimst a lánya könyökétől.

Jules a szemét forgatva beleszív a cigijébe, és hosszan, lassan kifújja a füstöt a mennyezet felé.

– Mit akart?

– Ki, Brian?

– Aha.

– Honnan ismered te Brian Shea-t? – Mary Pat meggyújtja aznapi második cigarettáját.

– Mama – nyitja tágra a szemét Jules. – Nem ismerem Brian Shea-t. Csak tudom, hogy kicsoda Brian Shea, ahogy az egész környék tudja. Mit akart?

– Tüntetni fognak. Gyűlést tartanak pénteken.

– Semmi sem fog megváltozni. – Lánya fásult, nemtörődöm hangon válaszol, de Mary Pat látja a tekintetében a félelmet, látja a sötét táskákat a szeme alatt. Mindig nagyon szép lány voltál, Jules, gondolja. Mindig is igazán szép lány. És most láthatóan öregszik. Tizenhét évesen. Aminek egynél jóval több oka lehet – például, hogy a Commonwealthben nőtt fel (nem az a hely, ami ontaná magából a szépségkirálynőket és a divatmodelleket, bármilyen szépnek szülessenek is); hogy elveszítette a testvérét; hogy a mostohaapja egy nap kisétált az ajtón, pedig már elhitte, hogy velük fog maradni. Hogy szövetségi rendeletre kénytelen az utolsó iskolaévét egy olyan környéken tölteni, amelyik nem arról híres, hogy a fehér gyerekek nyugodtan császkálhatnak arrafelé sötétedés után; nem is beszélve arról, hogy alig tizenhét éves, és ki tudja, miféle bajokba keveredik a fafejű barátaival. Mary Pat tudja, hogy az utcákat elöntötte a fű és az LSD, meg persze mindenhol ott van a pia. Southie-ban a gyerekek egy üveg Schlitzet és egy doboz Luckyt szorongatva csusszannak ki az anyjuk méhéből. És akkor még ott van a Sorscsapás – az ocsmány barna por meg a kurva tűk hozzá, amelyek alig egy év alatt hullákat vagy hullajelölteket csinálnak egészséges gyerekekből. Ha Jules megmarad a piánál meg a ciginél, esetleg néha feldobja a hangulatát egy-egy jointtal, csak a szépségét veszíti el. Ezen a környéken mindenki elveszíti a szépségét. De Isten óvja attól, hogy rákapjon a Sorscsapásra. Abba Mary Pat is belehalna.

Az elmúlt pár évben jött rá, hogy Julest nem lett volna szabad itt felnevelnie. Csak rá kell néznie a saját babafotóira és gyerekkori képeire – összeráncolt arcára, széles vállára és masszív testére, mintha rollerversenyre vagy valami hasonló szarra készülne benevezni –, pont úgy néz ki, mint aki a szívós ír csajok futószalagjáról pottyant le. A legtöbben inkább verekednének össze egy darab húsért egy éhes, kóbor kutyával, mint baszakodjanak egy Southie-ban felcseperedett ír tyúkkal.

De hát ez Mary Pat.

Jules magas és inas, hosszú, sima haja vörös. Minden porcikája puha és nőies, és oly szorongva, de biztosan várja szíve összetörését, ahogyan a bányászok várják a tüdejük elszenesedését – a csontjaiban érzi, hogy csak idő kérdése. Mary Pat méhének gyümölcse érzékeny teremtés – a sebezhetőség átitatja a szemét, a húsát, a lelkét. Hiába a keménykedés, a cigizés, a tengerészeket is pirulásra késztető káromkodás meg a dokkmunkásokat is lepipáló köpködés, egyik sem fedi ezt el. Mary Pat anyja, Louise „Dundi” Flanagan, egy Hamisítatlan Ír Kemény Csaj – aki alig másfél méterre nőtt, és egy hálaadásnapi vacsora után, télikabátban is csak negyvenhárom kilót nyomott –, sokszor mondogatta Mary Patnek: „Vagy harcolsz, vagy elfutsz. De a futók alól mindig elfogy az út.”

Mary Pat néha azt kívánja, bárcsak kijuthatnának valahogy a Commonwealthből, mielőtt Jules rájön, ő melyik inkább a kettőből.

– Szóval, hol lesz ez a tüntetés? – kérdezi Jules.

– A belvárosba menetelünk.

– Tényleg? – Lánya fanyar vigyorral nyomja el a cigarettacsikket. – Amikor ott a híd, akkor át is mentek rajta, vagy hogy a picsába mondják. – Jules gúnyosan emelgeti a szemöldökét. – Nézzenek oda.

Mary Pat átnyúl az asztalon, és megfogja a kezét, hogy a lánya ránézzen.

– A városházára megyünk. Nem vehetnek minket semmibe, Jules. Kurvára meg fognak minket látni és hallani. Nem hagyjuk egyedül a gyerekeinket.

Jules mosolya egyszerre reménykedő és megtört.

– Igen? – Leszegi a fejét, és elfúló hangon suttogja: – Kösz, mama.

– Még szép. – Mary Patnek valamitől összeszorul a torka. – Ez a legkevesebb, kicsim.

Talán hónapok óta nem üldögélt és beszélt ennyit a lányával. Már el is felejtette, milyen jó érzés.

Kisebb robajtól rázkódik meg a lábuk alatt a padló meg mellettük a fal, aztán felgyulladnak a sütő feletti fények. A ventilátorok forogni kezdenek az ablakokban. A környékbeli lakások rádiói és tévéi folytatják egymással vívott harcukat. Valaki vidáman felkurjant.

– Enyém a zuhany! – kiált fel Jules, és úgy startol a székből, mintha nem lenne holnap.

Mary Pat lefőz egy kávét a rezsón, és az egyik imént ürített hamutálcával együtt beviszi a nappaliba, ahol bekapcsolja a tévét. Tele vannak velük a hírek – mármint Dél-Bostonnal és a közelgő iskolai évvel. Fekete gyerekeket fognak fuvarozni Southie-ba. Fehér gyerekeket fognak buszoztatni Roxburybe. Egyik oldalon sem örülnek neki.

Kivéve persze az agitátorokat – azokat a feketéket, akik beperelték az iskolai bizottságot. Már kilenc éve folytonosan pereskednek, mert soha semmi nem elég jó nekik.

Mary Patnek túl sok fekete munkatársa volt már a Meadow Lane Manor nevű otthonban meg a cipőgyárban, hogy rossz vagy eredendően lusta embereknek tartsa őket. Rengeteg jó, keményen dolgozó, derék fekete vágyik ugyanarra, amire ő – stabil fizetésre, kenyérre az asztalon, tetőre a gyerekei ágya fölött. Mindkét gyerekének megmondta, hogy ha valaha is a füle hallatára kiejtik a szájukon a „nigger” szót, csak és kizárólag azokra a feketékre használják, akik nem derék, keményen dolgozó emberek, akik nem maradnak meg a házasságukban, és akik csak azért vállalnak gyerekeket, hogy felmarkolhassák értük a segélyt.

Mielőtt elment Vietnámba, Noel azt mondta:

– De szinte az összes ilyen, akivel valaha találkoztam, mama.

– És hánnyal találkoztál? – érdeklődött Mary Pat. – Sok színest látsz a West Broadwayn mászkálni, mi?

– Nem, de a belvárosban igen. A metróban. – Egyik kezével úgy tett, mintha egy kapaszkodót fogna, a másikkal pedig majomként vakargatta a hónalját. – Mindig Fo’-rest Hillsbe mennek. – Csimpánzhangokat adott ki, mire Mary Pat lekevert neki egy nyaklevest.

– Ne legyenek előítéleteid – feddte meg. – Nem korlátolt baromnak neveltelek.

Noel rámosolygott.

Jóságos ég, hogy mennyire hiányzik neki a fia hatalmas és széles mosolya! Először akkor látta, amikor tejtől megrészegülten lógott a melléről, és ez a látvány kitárta szívének egy addig rejtett zugát, amely azóta sem hajlandó visszazárulni, bárhogy próbálkozik is vele.

Noel csókot nyomott Mary Pat fejére.

– Túl jó vagy te ehhez a lakótelephez. Mondták már neked?

Aztán elment, vissza az utcára. Southie minden gyermeke imádta az utcát, de a lakótelepi gyerekek a legjobban. A telepi gyerekek úgy utáltak otthon maradni, mint a gazdagok dolgozni. Otthon érezniük kellett a falakon át a szomszéd kajájának illatát, hallaniuk a veszekedéseket, a dugásokat, a vécélehúzásokat, a rádiók, lemezjátszók és tévék ricsaját. Néha meg mertél volna esküdni rá, hogy magukat a szomszédokat is érzed, a testszagukat, a dohánybűzös leheletüket és a feldagadt talpuk kipárolgását.

Jules a haját szárítgatva és a régi, mára a kelleténél legalább két számmal kisebb, skót kockás fürdőköntösében jön vissza a nappaliba.

– Megyünk?

– Hogy megyünk-e?

– Ja.

– Hová?

– Azt mondtad, elviszel egy évkezdő bevásárlásra.

– Mikor?

– Hát, szerintem kurvára ma.

– Te fogsz fizetni?

– Ugyan már, anya, ne baszakodj velem.

– Én ugyan nem. Feltűnt, hogy nincs gázunk?

– Ki nem szarja le? Sosem főzöl.

Erre Mary Pat véreres szemmel pattan fel a kanapéról.

– Sosem főzök, bazmeg?

– Mostanában nem.

– Mert nem volt gáz.

– És ez kinek a hibája?

– Szerezz egy kibaszott állást magadnak, mielőtt betöröm a fejedet – válaszolja Mary Pat. – Pláne, ha még egyszer így beszélsz velem.

– Van nekem állásom.

– A részmunkaidős nem számít, szívem. A részmunkaidős nem fedezi a bérleti díjat.

– Meg a jelek szerint a gázszámlát se.

– Krisztus a tanúm, akkorát kapsz, hogy a kibaszott nevedet sem tudod majd!

Jules felemeli az öklét, és úgy táncol előre-hátra a röhejes köntösében, mint egy bokszoló a ringben, arcán hatalmas vigyorral.

Mary Patből akaratlanul is kirobban a nevetés.

– Hagyd abba, mielőtt képen törlöd magad, és egész hátralévő életedre gyogyós maradsz.

Jules harsányan felnevet, és mindkét kezével bemutat neki, miközben továbbra is járja a röhejes táncát a röhejes köntösében.

– Akkor irány a Robell’s.

– Nincs pénzem.

Jules abbahagyja a táncot. Visszateszi a törülközőt a fejére.

– Valamennyi azért van. Lehet, hogy a gázszámlára nem elég, de a Robell’sre igen.

– Nem – rázza meg a fejét Mary Pat. – Nem elég.

– Úgy menjek a fekák sulijába, hogy még náluk is csóróbbnak tűnök majd? – Könnyel telik meg a szeme, úgyhogy durván végighúzza a fején a törülközőt, mielőtt kicsordulnának. – Mama, kérlek.

Mary Pat elképzeli maga előtt ezt a reszketeg fehér lányt a nagy barna szemével az első napon.

– Pár dolcsim talán van – nyögi ki.

Jules majdnem letérdel hálája jeléül.

– Köszönöm.

– De először segítened kell nekem bekopogni egy rakás ajtón.

– Hogy mi a faszt csináljak? – döbben le Jules.

A Heightsben kezdenek. Az összes ajtón bekopognak a park és az emlékmű körüli házakban. Sokan nincsenek otthon (vagy azt hiszik, ő meg Jules hittérítők, ezért úgy tesznek, mintha nem lennének), sokan viszont igen. És a legtöbbjüket nem kell győzködni. Dúl bennük a felháborodás, a düh, a sértődöttség. Ők aztán nem mulasztják el a pénteki ramazúrit!

– Még a halál sem olyan biztos, mint hogy ott leszünk – mondja nekik egy bagótól bűzlő, járókeretes mamika. – Még a halál sem, kisszívem!

Mire végeznek, már alkonyodik. A nap nem annyira lenyugszik, mint inkább elmerül a mocskosbarna füstfelhőkben, amiket a West Broadway végén álló erőmű kéménye ereget. Mary Pat elviszi Julest a Robell’sbe, ahol vesznek egy jegyzetfüzetet, egy négyes csomag tollat, egy kék iskolatáskát meg egy farmert trapézszerű szárral, de egész csípőt takaró szabással. Aztán Jules, akinek végre megjött a kedve, elkíséri az anyját a Finastbe, ahol Mary Pat vásárol magának egy adag fagyasztott vacsit. Amikor megkérdezi Julest, hogy ő mit kér, Jules emlékezteti, hogy Rummal van randija. Ahogy várnak a kassza előtti sorban az olcsó kajával meg egy National Enquirerrel, Mary Pat azon mereng, hogy akár fel is ragaszthatná a homlokára: Magányos, korosodó, testes.

A hazaúton Jules minden előzmény nélkül megkérdezi:

– Gondolkodtál már azon, hogy létezik-e valami másik hely?

– Hogy micsoda?

Jules lelép a járdáról, hogy elkerüljön egy törött tojás körül nyüzsgő hangyahadat. Megpördül egy facsemete körül, és csak aztán lép vissza.

– Hát, csak annyi, hogy érezted valaha, hogy a dolgoknak egy bizonyos módon kellene menniük, de mégsem úgy mennek? És nem tudod, miért, mert hát, sosem ismertél semmi mást azonkívül, amit látsz. És hát, amit látsz, az meg, tudod… – végigmutat az Old Colony sugárúton – ez. – Ránéz az anyjára, és egyensúlyoz kicsit a hepehupás járdán, hogy ne ütközzenek egymásnak. – De valahogy mégis tudod, igaz?

– Mit tudok?

– Tudod, hogy nem erre rendeltettél. – Jules a mellkasára koppint. – Idebent.

– Hát, édesem – válaszolja az anyja, akinek kurvára fogalma sincs, miről beszél –, mégis, mire rendeltettél?

– Nem így értem.

– Hanem hogyan?

– Nem úgy, ahogy te mondod.

– Akkor hogy érted?

– Csak arra próbálok kilyukadni, hogy nem értem, miért nem érzek úgy, ahogy mindenki más.

– Mivel kapcsolatban?

– Mindennel. Bármivel. – A lánya égnek emeli a karját. – Á, bassza meg!

– Mit akarsz mondani? – Mary Pat érteni akarja. – Mit?

Jules legyint a világra.

– Mama, én csak… Ez olyan, mint… Oké, oké. – Megáll, és felteszi a lábát egy rozsdás segélyhívó fülkére. Suttogva folytatja: – Nem értem, miért úgy mennek a dolgok, ahogy mennek.

– Az iskolára célzol? A buszoztatásra?

– Micsoda? Dehogy! Vagyis igen. Nagyjából. Szóval, nem értem, hová megyünk innen.

Most Noelről beszél?

– Mármint, miután meghalunk?

– Igen, akkor. De tudod, amikor mi… Mindegy, hagyjuk.

– Ne hagyjuk, mondd csak!

– Nem.

– Kérlek.

A lánya egyenesen a szemébe néz – ami nagy ritkaság a hat évvel ezelőtti első menstruációja óta –; tekintete egyszerre reménytelen és vágyakozó. Egy pillanatra Mary Pat önmagát látja ebben a tekintetben…, de melyik önmagát? Melyik Mary Patet? Mikor vágyakozott ő utoljára? Mikor mert utoljára hinni valami olyasféle butaságban, hogy valaki valahol válaszol a ki sem mondott kérdésekre?

Jules elkapja a tekintetét, és az ajkába harap, amit akkor szokott csinálni, amikor a könnyeit próbálja visszatartani.

– Úgy értem, hová tartunk, mama? A jövő héten vagy a jövő évben? Mi a francért – elakad a szava –, mi a… Miért csináljuk ezt?

– Mármint mit?

– Miért bóklászunk, vásárolunk, miért kelünk fel, fekszünk le, miért kelünk fel megint? Mit akarunk ezzel az egész szarral?

Mary Pat legszívesebben behúzna a lányának egy akkorát, ami egy bunyóst is kifektetne. Mi a faszról hadovál itt neki?

– Most tör ki a havibaj előtti vihar? – kérdezi.

Julesból kuncogás bugyborékol fel.

– Nem, mama. Egész biztosan nem.

– Akkor? – Megfogja a lánya kezét. – Jules, itt vagyok. Mi a baj? – Úgy masszírozza a lánya tenyerét a hüvelykujjával, ahogyan gyerekkorában tette, amikor lázas volt.

Jules szomorúan és megértően rámosolyog. De vajon mit ért meg?

– Mama.

– Igen.

– Jól vagyok.

– Nem úgy hangzik.

– Pedig jól vagyok.

– Nem vagy jól.

– Csak…

– Csak mi?

– Elegem van – mondja a lánya.

– Mégis, miből?

Jules az ajkába harap, ami régi szokása, és végignéz a sugárúton.

Mary Pat tovább masszírozza a lánya tenyerét.

– Miből van eleged?

Jules a szemébe néz.

– A hazugságokból.

– Rum bánt téged? Kurvára hazudik neked, igaz?

– Nem, mama. Nem.

– Akkor ki hazudik?

– Senki.

– Most mondtad!

– Nem, azt mondtam, elegem van.

– Igen, eleged van a hazugságokból.

– A francokat, azt csak azért mondtam, hogy befogd végre.

– Miért?

– Mer’ rohadtul fárasztasz.

Hát, ez a csapás pontosan a szívébe hasít. Elengedi a lánya kezét.

– Legközelebb majd magad veheted meg a rohadt iskolai cuccokat. Jössz nekem tizenkét dolcsival meg hatvankét centtel. – Azzal elindul a járdán.

– Mama.

– Baszódj meg.

– Mama, figyelj már. Nem úgy értettem, hogy belőled van elegem. Úgy értettem, hogy a kibaszott vallatásodból.

Mary Pat megpördül, és olyan sebességgel lépdel vissza a lányához, hogy Jules hátrálni kezd. (Sose hátrálj el! – kiáltana rá szíve szerint Mary Pat. – Errefelé sohase.) Egyenesen az arcának szegezi a mutatóujját.

– Azért részesítelek kibaszott kemény vallatásban, mert aggódom érted. Összevissza hadoválsz, könny szökik a szemedbe, elveszettnek tűnsz. Most már nincs senkim, csak te. Vagy erre még nem jöttél rá? Neked pedig nincs senki másod, csak én.

– Hát, ja – válaszolja Jules –, de én még fiatal vagyok.

Ha nem veszi el a szavai élét egy mosollyal, lehet, hogy Mary Pat lecsapja. Ott helyben, az Old Colony közepén.

– Jól vagy? – kérdezi a lányától.

– Hát, igazából nem – nevet fel Jules. – De mégis. Érthető ez?

Az anyja vár, le sem veszi a szemét a lányáról.

Jules széles gesztussal mutat az Old Colony transzparenseire – SOUTHIE NEM HAGYJA MAGÁT; ISTEN HOZOTT A RENDELETEKKEL IRÁNYÍTOTT BOSTONBAN; NINCS SZAVAZATOD = NINCS JOGOD –, majd a járdákra és a parkolók körüli alacsony falakra felmázolt graffitikre – Niggerek, haza!; Fehér hatalom; Előbb Afrikába, aztán csak az iskolába. Mary Pat egy pillanatra úgy érzi, mintha háborúra készülnének. Már csak a homokzsákok meg a géppuskafészkek hiányoznak.

– Ez az utolsó évem – mondja Jules.

– Tudom, kicsim.

– És semminek sincs értelme.

Mary Pat megöleli a lányát ott, a járdán, és hagyja, hogy belesírjon a vállába. Nem törődik a bámészkodó járókelőkkel. Minél jobban bámulják, annál büszkébb erre a gyönge gyermekre, akit mégiscsak ő hozott a világra. A Commonwealth legalább a szívét nem tépte ki – mondaná legszívesebben. – Legalább azt nem engedte, ti ostoba, hidegszívű ír seggfejek.

Lehet, hogy én közétek tartozom. De ő nem.

Amikor szétválnak, hüvelykujjával letörli a könnyeket a lánya szeme alól. Semmi baj, mondja neki. Egy nap majd lesz értelme, hidd el, ígéri.

Pedig még ő maga is arra a napra vár. Sőt gyanítja, hogy mindenki arra a napra vár az egész Isten teremtette világon.

2

Amikor hazaérnek, Jules ismét lezuhanyozik, aztán megérkezik a semmirekellő pasija, Ronald „Rum” Collins, és a még másodikos korában Jules mellé szegődött Brenda Morello. Brenda alacsony és szőke nagy barna szemmel és olyan telt, húsos alkattal, mintha maga Isten tervezte volna, hogy láttára a férfiak mindenről megfeledkezzenek. Ezt persze tudja is, és mintha kínosan érintené. Még mindig fiúsan öltözködik, amit Mary Pat kezdettől fogva kedvelt benne. Jules behívja Brendát a szobájába, hogy a szerkójáról értekezzenek, úgyhogy Mary Pat a konyhában ragad Rummal, aki az apjához meg a nagybátyjához hasonlóan egy sült sonka társalgási képességével bír. A Southie Középiskolában valahogy sikerült elsajátítania a csajok meg a haverok között a szűkszavúság művészetét, így a szeméből sütő természetes ostobaság egyfajta unott megvetésnek tűnik, amit sokan nagymenőségnek látnak. És ennek az ő lánya is bedőlt.

– Öhm, jól néz ki ma, Mrs. F.

– Köszönöm, Ronald.

Rum úgy néz körül a konyhában, mintha nem látta volna már százszor.

– A mamám azt mondta, múlt héten látta magát a szupermarketben.

– Tényleg?

– Aha. Azt mondta, zabpelyhet vett.

– Hát, ha ő mondja.

– Milyet?

– Mármint zabpelyhet?

– Aha.

– Nem emlékszem.

– Én a Froot Loopsot szeretem.

– Az a kedvenced, ugye?

Rum hevesen bólogat.

– De akkor nem szeretem ám, amikor túl sokáig van a tejben, amitől az átváltozik mindenféle fura színűvé.

– Az nagyon kellemetlen.

– Ezért inkább gyorsan eszem. – Valami diadal villan a szemében, mintha ezzel a módszerrel jól kibabrálna a Kellogg’s céggel.

Mary Pat hangosan azt mondja:

– Okos húzás. – De közben azt gondolja: Imádkozom, hogy ne szaporodj!

– Hát, ja, nem szeretem a színeket a tejemben. – Majd úgy vonja fel a szemöldökét, mintha valami nagy bölcsességet mondott volna: – Én. Aztán. Nem.

Mary Pat erőltetett mosolyt villant rá. De ha szaporodsz is, kérlek, ne a lányommal tedd.

– De a tejet szeretem ám. Csak persze színek nélkül.

Mary Pat csak mosolyog rá, mert túlságosan lefárasztotta, hogy bármit is válaszoljon.

– Ó, hé! – mondja Rum, mire Mary Pat megfordul, és látja, hogy Jules meg Brenda jött be a szobába. Rum elhúz Mary Pat mellett, ráteszi a mancsát Jules csípőjére, és arcon csókolja.

Legalább kedveskednél neki, hogy csinos. Hogy szép.

– No, akkor menjünk – szól, és rácsap az ő lánykájának a fenekére, majd megereszt egy olyan vihogást, hogy Mary Pat máris szeretné tiszta erőből fejbe baszni egy sodrófával.

– Szia, mama. – Jules odahajol, és ad neki egy puszit, Mary Patet pedig megcsapja a cigi, a „hűha, de jó illata van a hajadnak!” sampon és a Love’s Baby Soft parfüm szaga a lánya füle mögött.

Legszívesebben megragadná Jules csuklóját, és azt mondaná neki: Keress valaki mást. Keress valaki jót. Valakit, aki talán buta, de nem alja szemét. Ez itt aljadék lesz, mert csak egy-két hajszál választja el az idiótától, mégis okosnak hiszi magát, és az ilyenek mindig söpredékké válnak, amikor rájönnek, hogy röhög rajtuk a világ. Te túl jó vagy ehhez a fiúhoz, Jules.

De csak annyit mond:

– Próbálj időben hazaérni. – Majd viszonozza lánya pusziját.

Aztán Julesnak máris hűlt helye. Elnyeli az éjszaka.

Amikor el akarja készíteni a mirelit vacsoráját, Mary Patet ismét orrba vágja a tény, miszerint nincs gáz. Visszateszi a kaját a fagyasztóba, és elsétál egy utcányira a Shaughnessy’sbe. Southie-ban mindennek adni kell becenevet – íratlan törvény, vagy mi a fasz –, úgyhogy Michael Shaugnessy kocsmájára sosem Shaughnessy’sként utalnak, hanem csakis Mick Shawn’s néven. A Mick Shawn’s a szombat esti bunyóiról vált híressé (ezek miatt tartanak a bár mögött egy spéci slagot, amellyel felmoshatják a vért a padlóról), meg a serpenyős rostélyosáról – utóbbit egész nap sütik egy lábasban az említett slag mögött, a bár végén lévő aprócska konyhában.

Mary Pat leül a pulthoz, és eszik egy tányérral a specialitásból. Megiszik két pohár csapolt Old Milt, és elszórakoztatják egymást Tina McGuiggannel. Mary Pat óvodáskora óta ismeri Tinát, bár sosem álltak közel egymáshoz. Mary Patnek mindig egy dió jutott eszébe róla. Egy dió, amely kemény, száraz és zárt – nehéz feltörni. A férfiak viszont mindig „cukinak” tartották, talán mert kicsi és szőke, és valami védtelenség sugárzik belőle, amiről a férfiak nem hajlandók elhinni, hogy csak megtévesztés. Tina férje, Ricky héttől tíz évig tartó börtönbüntetését tölti a Walpole-ban páncélozott pénzszállító kirablásának kísérletéért; az akció már az első pillanatban elbaszódott. Csak úgy repkedtek a golyók, de hála a jóistennek, senki sem sérült meg. Ricky nem köpte be Martyt, a meló finanszírozóját, úgyhogy semmi gondja odabent, ami neki ugyan jó, de Tinának nem segít a bérleti díj meg a négy gyerekük katolikus iskolai egyenruhájának és fogorvosi ellátásának fizetésében.

– De hát, mit lehet tenni? – mondja Mary Patnek, miután kiadta magából a dühét. – Nem igaz?

– De – válaszolja Mary Pat. – Mit lehet tenni.

Ezt a mantrát már régóta használják, de nagy favorit még az ez már csak így van és a szar ügy is.

Nem azért szegények, mert nem próbálnak meg mindent, ami tőlük telik, nem azért, mert nem dolgoznak keményen, vagy mert nem érdemelnek többet. Bárkire néz is Mary Pat úgy általában a Commonwealthben vagy konkrétan Southie-ban, csak robotokat és a munka hőseit látja, akik úgy dolgoznak tíztonnás terhekkel, mintha csak golflabdák lennének, és megállás nélkül húzzák az igát, a napi nyolc óra helyett tíz órát gürcölnek hálátlan, folyton morgó főnöküknek. Hogy nem azért szegények, mert lopják a napot, az egyszer kurvára biztos.

Azért szegények, mert a jó szerencse csak korlátozott példányban elérhető ezen a földön, és nekik sosem jutott egy jottányi sem. Ha nem pottyan egyenesen a nyakadba az égből, vagy ha nem talál rád, amikor reggel felébred, és elindul, hogy keressen valakit, akinek jobbá teheti az életét, hát, rohadtul megszívtad. Sokkal több az ember, mint amennyi a szerencse, úgyhogy legyél a jó helyen a jó időben, abban az egyetlen, most vagy soha pillanatban, amikor a jó sors felbukkan. Ha elmulasztod…

Szar ügy.

Ez már csak így van.

Mit lehet tenni?

Tina beleiszik a sörébe.

– Milyen volt a rostélyos?

– Jó – válaszolja Mary Pat.

– Úgy hallom, már nem az igazi. – Tina körülnéz a bárban. – Ahogy semmi más sem.

– Áh, nyugi – legyint Mary Pat. – Próbáld csak ki.

Tina hosszas, lusta pillantást vet rá, mintha Mary Pat azt javasolta volna neki, hogy égesse el a melltartóját vagy valami hasonlót.

– Miért gondolod, hogy bármit is ki kéne próbálnom?

Mary Pat belenéz Tina szemébe, és látja a nedves sötétségében, hogy Tina valószínűleg keményebb piát is fogyasztott, mielőtt ő megérkezett.

– Akkor ne próbáld ki.

– De tudni akarom.

– Hogy érted, hogy tudni akarod?

– Csak hogy mi a faszért – mondja Tina. – Miért akarod, hogy kóstoljam meg a ragut?

– A ragu – Mary Pat érzi, ahogy a vér feltolul a nyakában, és megfeszíti az állkapcsát – nem ragu. Hanem rostélyos.

– Tudod te, mire célzok. Ne tegyél úgy, mintha nem tudnád, mi a faszra célzok.

– És – Mary Pat igyekszik megállni, hogy belebökjön az ujjával Tina képébe – nincs benne semmi új. Ugyanaz a régi, jól ismert rostélyos.

– Akkor egyed.

– Már megettem.

– Akkor meg mi a picsának zaklatsz vele?

Mary Patet meglepi saját hangjának fáradtsága.

– Nem zaklatlak én, Tina.

Tina mindeddig előrehajolva, nyitott szájjal, rángatózó nyakkal figyelte, de most, Mary Pat hangszínétől hirtelen ellágyul a tekintete. Elernyed a székén, szív egyet a Parliamentjéből, és gyorsan kifújja.

– Bocs, asszem, nem tudom, mit beszélek.

– Semmi baj.

Tina megrázza a fejét.

– Csak dühös vagyok, és azt se tudom, miért. Valaki azt mondta… Még csak azt se tudom, ki, valami fickó…, hogy a rostélyos már nem olyan jó, mint régen, mire úgy voltam vele, hogy én ezt kurvára nem bírom tovább. Egyszerűen nem. – Megfogja Mary Pat csuklóját, hogy találkozzon a tekintetük. – Érted, Mary Pat? Néha egyszerűen kurvára nem bírom tovább.

– Tudom – válaszolja Mary Pat. Pedig nem tudja.

De igazából mégis.

Fél órája van otthon, amikor Timmy Gavigan beugrik a táblákkal. Timmy G. egy K utcán élő, kilencfős családból származik. A középiskolában egész jól hokizott, de annyira azért nem, hogy ösztöndíjat kapjon valahol, úgyhogy most, húszéves korában egy Dorchester utcai autószerelőben dolgozik, néha pedig a Butler-bandának, ha épp dobnak neki egy csontot. De Mary Pat gyanúja szerint Timmy túl nyájas és rendes, semhogy valaha olyannyira felemelkedhetne a szervezeten belül, mint a Brian Shea- vagy Frankie Toomey-féle kemény legények. Miközben a férfi dolga végeztével kisétál az ajtón, Mary Pat reméli, hogy összeszedi magát, mielőtt a börtön szedi össze őt.

A következő két órát azzal tölti, hogy rögzíti a transzparenseket a Brian Shea-től kapott lécekre a Timmy G.-től kapott szögekkel. Valaki nyilván feltételezte, hogy Mary Patnek van kalapácsa, és igaza is volt. A szögek vékonyak és kicsik, nehéz őket egyenesen tartani, és nem az ujjaira csapni a kalapáccsal, de azért elboldogul velük. Aznap először, talán egész héten először, végre hasznosnak érzi magát. Van célja. Megteszi azt a keveset, amit tud, hogy kiálljon a zsarnoksággal szemben. Mert mi másnak nevezhetnék? Bizony, semmi másnak. A hatalmasok meg akarják mondani neki, hová küldje iskolába az egyetlen élő gyermekét. Még akkor is, ha ezzel veszélyeztetik a gyermeke oktatását, sőt az életét.

Ami faszság. És ez nem a bőrszínről szól. Ugyanilyen dühös lenne, ha azt mondanák neki, hogy küldje a gyerekét a Revere-be vagy a North Endbe vagy valami másik, nagyrészt fehérek lakta helyre. Felmerül benne a gondolat, hogy ennyire talán nem lenne dühös, csak nagyon bosszantaná, de aztán hozzákalapál egy újabb feliratos táblát egy újabb léchez, és arra jut: Lófaszt, én színvak vagyok. Az igazságtalanságot látom. A hófehér kertvárosi kastélyaikban élő gazdag hófehér faszkalapok megint meg akarják szabni a városban ragadt szegényeknek, hogyan éljenek. És ebben a pillanatban Mary Pat közösséget érez a feketékkel, ami meglepi őt. De hát, nem ugyanannak a döntésnek az áldozatai? Nem arról van szó, hogy mindannyiuknak meg akarják mondani, mi az ábra?

Hát, bizony nem, mert sok színes üdvözli ezt a lépést. Ezért harcoltak a bíróságokon. És ha egy olyan szarfészekből származol, mint a Five Corners vagy a Blue Hill sugárút vagy Geneva céllövöldének használt lakótelepei, akkor naná, hogy te is jobb helyen akarsz élni. Csakhogy Southie nem jobb hely, egyszerűen csak fehér. A Southie Középiskola éppen olyan nyomorúságos, mint a Roxbury Középiskola. Ugyanolyan rohadó vécékkel, szétrepedt csövekkel, beázott falakkal, penésszel és hámló festékkel van tele, ugyanazokkal az elavult, széteső tankönyvekkel. Mary Pat nem hibáztathatja a színeseket, amiért ki akarnak törni a szarfészkükből, de annak semmi értelme, hogy lecseréljék az ő szarfészkére. És a bíró, aki ezt az ítéletet hozta, Wellesley-ben él, ahová a saját törvényének hatálya nem ér el. Mert ha a színesek azért pereltek volna, hogy a Wellesley Középiskolába, a Doverbe vagy a nyolcadikon túli Weston K.-ba járjanak, Mary Pat még fel is vonult volna értük.

Csakhogy aztán megszólal a Másik Hang, és azt kérdezi: Tényleg? Komolyan? Hányféle szót ismersz a feketékre, Mary Pat?

Baszódj meg!

Hányat? Csak őszintén.

Ismerem a „színest” és a „niggert”.

Na, elmész te a picsába. Mondd meg az igazat. És nem csak arról, amit ismersz, arról is, ami kicsúszott azon a kurva, repedt szádon.

De azok csak szavak – győzködi képzeletbeli bíráját. – Szegény emberek szarságokat beszélnek egymásról. A rasszoknak ehhez semmi közük. Összeugrasztanak minket, mint a maradékért harcoló kutyákat, hátha nem tűnik fel, hogy közben degeszre tömik magukat a lakomával.

Miután végez a munkával, és az összes táblát halomba rakja a bejárati ajtó előtti egyik fal mentén, leül az asztalhoz a nyitott ablak mellé, hallgatja a Commonwealth forró nyári éjszakájának hangjait, és azt kívánja, bárcsak itt lenne vele a lánya. Kártyázhatnának vagy tévézhetnének.

Valaki a lakótelepen Benny után kiabál. Egy kisbaba panaszosan sírva ébred. Felrobban egy petárda. Páran elsétálnak az ablaka alatta, valami Melről beszélnek meg egy útról a medfordi Thom McAn boltba. Mary Pat érzi az óceán és a petárda szagát.

Itt született. Három épülettel odébb, a Hancockban. Dukie a Rutledge-ben nőtt fel. (A Commonwealth minden épületét a függetlenségi nyilatkozat aláíróiról nevezték el: Jefferson, Franklin, Chase, Adams, Wolcott, ahol most él, és így tovább.) Ismer minden téglát, minden fát.

Egy fiatal pár elsétál az utcalámpa epesárga fénye alatt, a fiú azt mondja, elege van, egyszerűen elege van, mire a lány:

– Nem mondhatsz fel csak úgy. Ki kell tartanod.

– De ez egy szar meló – panaszkodik a srác.

– De az egyetlen meló. Meg kell próbálnod – ismétli a lány.

Mary Pat le merné fogadni, hogy mielőtt kisétálnak a hallótávolságból, a fiú azt fogja mondani:

– Hát, jól van.

Szempillái fáradtan megrebegnek, mire végre elvonszolja a seggét az ágyba. Még mindig hallja a lány hangját – Nem mondhatsz fel csak úgy. Ki kell tartanod. –, és azon tűnődik, hol lehet most Ken Fen (bár valószínűleg sejti, még ha tudni nem akarja is). Azon tűnődik, vajon dühös-e még rá, és hogy miért nem érti, hogy Mary Pat is olyan mérges rá, meg azt se, hogy ő hagyta el Mary Patet, és hogy nem Mary Pat változott meg, hanem ő. És mégis, ki a pöcsöm ő, hogy kibaszott hét év házasság után csak úgy megváltozzon? Mégis, ki a fasz csinál ilyet?

– Miért nem szeretsz már, Kenny? – kérdezi a sötétségtől. – Esküt tettünk Isten előtt.

Azon kapja magát, hogy várja, hátha Kenny egyszer csak megjelenik a sötétségben, ha más nem is, legalább az arca, de nem lát semmit, csak magát a sötétséget.

Aztán mintha az ő hangja szólna a fejében, de csak annyit mond:

– Elég, Mary Pat. Elég.

– Hogyhogy elég? – suttogja ő.

– Elég. Hagyd abba.

Már forrón folynak a könnyei. Végigcsorognak az arcán, le a párnájára, onnan pedig a pizsamája gallérjára.

– Mit hagyjak abba?

Semmi. Többet egy szót sem szól.

Miközben Mary Pat elalszik, hall valamit. Vagy legalábbis azt hiszi. Az aszfalt, a pincék és a padló alatt.

A hálózat.

Áramkörök, vezetékek és összeköttetések hálózata, amely az elektromosságot, a vizet és a meleget hozza fel az ő világába a drótokon és a csöveken keresztül. Vagy mint ma reggel, nem csinál semmit. Halvány fényben látja szétterjedni tompuló tudatában. Érzi, ahogy pulzál a szemhéja alatt.

Minden összefügg – motyogja képzeletben valakinek. – De tényleg.

3

Jules nem jön haza aznap éjjel.

Nem mondható szokatlannak, nem nagy ügy. (Mary Pat torkában mégis lüktetni kezd egy ér, a gyomra pedig egészen ebédig nincs rendben.) Jules tizenhét. A világ szemében felnőtt ember. Ha fiú lenne, beléphetne a hadseregbe.

De mielőtt elindulna munkába, Mary Pat azért felhívja Morellóékat. Brenda apja, Eugene vakkant bele a telefonba:

– Halló?

– Hé, Eugene, Jules nálatok aludt? Ott van?

Eugene azt mondja, megnézi, majd egy perccel később jön is vissza:

– Egyikük sincs itt. – Mary Pat hallja, ahogy lenyel valamit, valószínűleg kávét, aztán meggyújt egy cigit, és mélyen beleszív. – Majd előkerülnek, ha kifogynak a pénzből. Mennem kell, Mary Pat.

– Persze, Gene, igazad lehet, kösz.

– ’sten áldjon – mondja a férfi, és leteszi a telefont.

Isten áldjon. Ezt is felírhatnák a listára az ez már csak így van és a mit lehet tenni? mellé. Szólamok, amelyek kényelmet nyújtanak, mert elveszik a felelősséged. Frázisok, amelyek szerint mindent más baszott el, te semmiről sem tehetsz.

Semmiről sem tehetsz, persze, ugyanakkor tehetetlen vagy.

Elindul a munkába, és egy perccel korábban érkezik, de Fran nővér még így is rosszalló pillantást vet rá, mintha a korai érkezés ugyanolyan rossz lenne, mint az egyperces késés. Fran nővér úgy néz ki, mint aki mindjárt előkapja az egyik „kiket szeret Isten?” bölcsességét, mint például „Isten a jámborokat szereti, mert a jámborokban él az alázatosság bölcsessége”, vagy „Isten a tisztákat szereti, mert aki tiszta, az jobban látja Isten tükörképét”. (Ezt sokszor mondogatja az ablaktisztítóknak.) Fran nővér azonban végül csak horkant egyet, ahogy elsétál a munkanapját kezdő Mary Pat mögött.

Mary Pat kórházi kisegítőként dolgozik a Meadow Lane Manorben, Bay Village-ben. Olyan környéken, amely nem tudja eldönteni magáról, hogy a fehéreké, a feketéké vagy ezek valami fura katyvasza, két metrómegállóra a Commonwealthtől, a belváros szélén. Meadow Lane idősek otthona („véngeci-otthon”, ahogy Mary Pat és a kollégái pár sör után nevezik), a Páli Szent Vince-rend Irgalmas Nővérei vezetik. Mary Pat a reggeli műszakban, héttől három harmincig dolgozik, vasárnaptól csütörtökig, félórás ebédidővel. Öt éve csinálja. Nem rossz meló, ha egyszer elfogadod a megalázó helyzetet, ami az ágytálak takarításával, a felnőtt emberek mindennapos fürdetésével és úgy általában az idős fehér – illetve itt pluszban még néhány fekete – emberekkel együtt jár. Na, nem mintha ilyen munkáról ábrándozott volna gyerekkorában elalvás előtt. Viszont a megszokott mederben megy, és általában el tudja végezni úgy, hogy közben egészen más dolgok járnak a fejében.

A reggeli ébresztésekkel kezdi a napját, aztán Gert Armstronggal és Anne O’Learyvel kiosztja a reggeliket. Egész reggel eszik a kefét, mert Ábrándos beteget jelentett, márpedig a reggeli műszak négyemberes meló. Ábrándos az egyetlen fekete nő a műszakjukban, és amennyire Mary Pat emlékszik, sosem volt beteg. Ábrándos igazi neve Calliope, de ahogy ő maga mondta, első osztály óta mindenki Ábrándosnak szólítja. Illik is hozzá – mindig úgy csillog a szeme, mintha valahol máshol járna, és lágy, álomittas hangon beszél; olyan, mint egy kellemes nyári eső. A mosolya mindig szép lassan terül el az arcán.

Ábrándost mindenki kedveli. Még a feketéket szenvedélyesen gyűlölő Dottie Lloyd is úgy van vele, hogy Ábrándos „jó nigger”, vagy ahogy mondta egyszer Mary Patnek: „Szent szar, ha mind olyan keményen dolgoznának, és olyan udvariasak lennének, mint ő, senkinek nem lenne baja velük.”

Mary Pat félig-meddig a barátjának tartja Ábrándost, sok munkahelyi ebédet költöttek már el úgy, hogy közben az anyaságról beszélgettek. De ez csak afféle fehérek és feketék közti barátság, nem az a fajta, amelyben az emberek telefonszámot cserélnek egymással. Mary Pat megkérdezi Vit, az egyik kedvesebb nővért, hogy tudja-e, mi van Ábrándossal, mert Ábrándos sosem beteg, mire Vi nővér szemében olyan ítélkező és távoli fény villan, amilyenre inkább Fran nővértől számítana az ember. Azt válaszolja:

– Tudod, hogy nem beszélhetek más alkalmazottakról, Mary Pat.

Reggeli után jön a melós rész: az ágytálakat tisztítják, vagy vécére kísérik azokat, akik többnyire még boldogulnak az ágytálak nélkül, cserébe viszont általában ki kell törölni a seggüket, amit Mary Pat még az ágytálak glancolásánál is megalázóbbnak talál. Ha netán az öregek egyedül is ki tudnak menni a vécére, akkor már ott is elboldogulnak, és ő meg a többi lány (csak nők melóznak ott) végre megkezdhetik a reggeli fürdetéseket.

Ebédidőben Mary Pat hazatelefonál, de Jules nem válaszol. Megint felhívja Morellóékat, és ezúttal Brenda anyja, Suze veszi fel a telefont. Suze azt mondja, nem, egyiküket sem látta, de előbb-utóbb biztos előkerülnek.

– Hányadik alkalom ez, Mary Pat? – kérdi Suze. – Hányszor aggódtunk már miattuk? És mindig előkerültek.

– Igaz – válaszolja Mary Pat, és leteszi a telefont.

Amikor már az ebédhez készítik elő a tálcákat, Dottie Lloyd megemlíti, hogy „egy nigger drogkereskedő megölette magát” a Columbia állomáson, és ezzel kibaszott a reggeli ingázókkal. Miért nem szedték le egyszerűen a sínekről, és járhattak volna tovább a metrók? Azzal a szaros porral már úgyis emberek életét tette tönkre, most meg elkúrja a reggeli ingázást? Nehéz megmondani, melyik bűn súlyosabb.

– A városközpontba tartó vonal sínein találták meg – mondja Dottie. – Legalább annyi tisztesség lehetett volna benne, hogy a városból kifelé vezető síneken landol. Akkor csak Dorchesternek okozott volna gondot, és hát Dorchester megbaszhatja magát.

Mary Pat kiveszi a hűtőből a kis dobozos tejekkel teli nagy alumíniumtálcát, leteszi az asztalra, majd elkezdi átpakolni róla a dobozokat a szobákban szétosztásra kerülő kemény műanyag tálcákra.

– Most kiről is beszélünk?

Dottie a kezébe nyomja a Herald American délutáni kiadását, ő meg elolvassa az asztal fölött. EMBERT GÁZOLT A METRÓ. A cikk szerint a húszéves Augustus Williamsont ma kora reggel holtan találták a Columbia állomás bejövő vágányán, és a rendőrség megerősítette, hogy több fejsérülést is elszenvedett.

Arról nincs szó a cikkben, hogy a halott fekete fickó drogdíler lett volna, de elég valószínű, máskülönben mit keresett volna ott. Miért jött volna ebbe a városrészbe? Mary Pat se megy az övékébe. Nem ismer senkit, aki szereti azzal tölteni a délutánt, hogy a Blue Hill sugárúton ruhákat vásárolgat, vagy Skippy White boltjába megy lemezt venni. Ha Mary Pat megmarad a saját térfelén, és nem lépi át a határt, akkor miért nagy kérés, hogy a feketék is így tegyenek? Miért kell felrúgniuk a szabályokat? Bemennek a belvárosba, oké, semmi baj, mindannyian ott vegyülnek, feketék, fehérek és Puerto Ricó-iak. Együtt dolgoznak, együtt panaszkodnak a főnökeikre, az életükre, a városra. De aztán visszamennek a saját környékükre, és a saját ágyukban alszanak, mígnem újra felkel a nap, és kezdődik az egész elölről.

De az igazság az, hogy nem értik egymást. Nem Mary Pat akarta így, és nem is örül neki, hogy más az ízlésük a zenében, az öltözködésben vagy akár az ételben. De akkor is így van. Más autókat, más sportokat, más filmeket szeretnek. Még csak nem is ugyanúgy beszélnek. A Puerto Ricó-iak alig beszélnek angolul, de a legtöbb fekete, akit ismer, itt nőtt fel, és mégis mintha másik bolygóról jött volna. A maguk dumáját lökik, amit Mary Pat őszintén szólva, szeret – bírja a ritmusát, hogy egészen más dallammal beszélnek, mint bármilyen fehér ember, sőt az is tetszik neki, ahogy a végén nagy, harsány nevetésben törnek ki. De akkor is, ez egészen más, mint ahogy Mary Pat vagy a barátai beszélnek. Szóval, ha nem úgy beszéltek, mint mi – gondolja Mary Pat –, és nem szeretitek a zenénket, a ruhánkat, az életformánkat, akkor miért jöttök a mi környékünkre?

Hogy drogot adjatok el a gyerekeinknek, és ellopjátok az autónkat. Ez az egyetlen válasz.

De van valami az újságcikkben, ami az egész műszak alatt nem hagyja nyugodni. Nem tudja, mi, de valami megszólaltat benne egy riasztót. De mi? Mi lehet az? Aztán hirtelen beugrik:

– Mi Ábrándos családneve? – kérdezi Gerttől.

– Calliope – válaszolja.

Mary Pat elfintorodik.

– Ez most komoly?

– Miért?

– Calliope a keresztneve – szólal meg Anne O’Leary lemondó sóhajjal.

– Akkor mi a vezetékneve? – kérdezi Gert.

– Te vagy a barátja – mondja Anne Mary Patnek. – Nem neked kéne tudnod?

– Hát… – Mary Pat érzi, ahogy elpirul –, én csak Ábrándosnak ismerem.

Ezt már-már kínos csend követi, amelyet végül Dottie tör meg:

– Williamson.

– Tessék?

– Ábrándos vezetékneve Williamson.

– Ne baszd már, hogy pont te tudod!

– A részletek megszállottja vagyok.

Mary Pat megkeresi az asztalon a Heraldot, kinyitja a többiek előtt a cikknél, és rámutat a halott drogdíler nevére: Augustus Williamson.