Írta: Ali Hazelwood

A mű eredeti címe: Loathe to love you

Fordító: Stier Ágnes

Szerkesztő: Paszler Zsófia

Nyelvi korrektorok: Koós Patrícia, Vajna Gyöngyi, Ohnmacht Magdolna

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Ali Hazelwood

© Stier Ágnes

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a Berkley engedélyével készült, ami a Penguin Random

House LLC egyik részlegének, a Penguin Publishing Groupnak az imprintje.

Borítóillusztráció: lilithsaur

ISSN 2063-6989

ISBN 978 963 499 643 9 (puhatáblás), kiadói kód: MX-1756

ISBN 978 963 499 657 6 (epub), kiadói kód: MX-1756e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H; Tel.: (62) 548-444

e-mail: info@maxim.co.hu, web: www.maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Nyomda: Generál Nyomda Kft., felelős vezető: Hunya Ágnes

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Tartalomjegyzék

Egy fedél alatt

Két emelet között

Fagypont alatt

Bónuszfejezet

Beccának, aki a legjobb, és a legjobb ötleteket adja

Prológus

Jelen

Ránézek az edényhalomra a mosogatóban, és fájdalmas felismerésre jutok: nagyon odavagyok.

Ami azt illeti, visszavonom. Már tudtam, hogy nagyon odavagyok. De ha nem tudtam volna, ez baromi árulkodó lenne: rá sem tudok nézni a szűrőre és a tizenkét koszos villára anélkül, hogy ne látnám Liam sötét szemét, ahogy nekidől a pultnak a mellkasa előtt összefont karral; hogy ne hallanám szigorú, de egyben heccelő hangját, ahogy megkérdezi:

– Posztmodern installáció? Vagy csak elfogyott a mosogatógép-tablettánk?

Mindez azután, hogy későn értem haza, és észrevettem, hogy égve hagyta nekem a verandán a lámpát. Attól… attól mindig bukfencezik a szívem a maga félig kellemes, félig összeszoruló módján. Amitől szintén bukfencezik a szívem: eszembe jut, hogy lekapcsoljam, amint beérek. Ez nagyon nem jellemző rám, és valószínűleg annak a jele, hogy a chia magos trutyi, amit azokon a reggeleken csinál nekem, amikor késésben vagyok a melóból, tényleg felturbózza az agyamat.

Jó, hogy úgy döntöttem, hogy kiköltözöm. A legjobb. Ezek a szívbukfencek hosszútávon nem fenntarthatók sem a mentális, sem a kardiovaszkuláris egészségem szempontjából. Csupán gyarló kezdő vagyok ebben az egész vágyakozás dologban, de azt bizton állíthatom, hogy együtt élni egy pasival, akit régen utáltál, és a végén valahogy belezúgtál, nem bölcs lépés. Higgy nekem, doktorim van.

(Ehhez egyáltalán nem kapcsolódó területen, de akkor is.)

Tudod, mi a jó a vágyakozásban? A folyamatos ideges energia. Amitől ránézek az edényhalomra, és arra gondolok, hogy a konyha kitakarítása mókás lehet. Amikor Liam belép a konyhába, épp a váratlan késztetésnek teszek eleget, hogy bepakoljam a mosogatógépet, ameddig még tart. Felpillantok rá, látom, hogy majdnem kitölti az ajtónyílást, és ráparancsolok a szívemre, hogy ne bukfencezzen. Csak azért is megteszi, a biztonság kedvéért még szaltózik is egyet.

A szívem egy barom.

– Valószínűleg azon tűnődsz, hogy egy mesterlövész fegyvert rám szegezve kényszerít-e, hogy elintézzem a mosogatást. – Szélesen Liamre mosolygok anélkül, hogy számítanék a viszonzásra, mert… ő Liam. Szinte lehetetlen megfejteni, de már rég nem próbálom látni, hogy jókedvű-e, egyszerűen megengedem magamnak, hogy érezzem. Kellemes, meleg érzés, és fürdőzni akarok benne. Azt akarom, hogy a fejét rázva azt mondja, „Mara”, azon a tipikus hangján, és önkéntelenül is nevessen. Lábujjhegyre akarok állni, ki akarom nyújtani a kezemet, hogy megigazítsam a sötét hajtincset a homlokán, hozzábújni a mellkasához, és érezni a bőre tiszta, isteni illatát.

De kétlem, hogy ő ebből bármit is akarna. Úgyhogy visszafordulok, hogy leöblítsem a müzlistálat, ami a szűrő alatt rejtőzött.

– Azt gondoltam, hogy azok a parazita spórák irányítják az agyadat, amiket abban a dokumentumfilmben láttunk. – A hangja halk. Telt. Nagyon, nagyon fog hiányozni.

– Azok kacsakagylók voltak… Látod, tudtam, hogy a felénél elaludtál. – Nem válaszol. Ami rendben van, mert… ő Liam. Egy férfi, aki keveset mosolyog, és még kevesebbet beszél. – Ismered a szomszéd kutyáját? A francia bulldogot? Biztosan meglógott séta közben, mert az előbb láttam, ahogy rohan felém az utca közepén. A póráz ott lógott a nyakában meg minden. – A konyharuháért nyúlok, és a kezem Liambe ütközik. Most közvetlenül mögöttem áll. – Hoppá! Bocs! Egyébként hazavittem, nagyon cuki volt…

Elhallgatok. Mert Liam hirtelen nem csak áll mögöttem. A mosogatónak szorulok, a pult széle belenyomódik a csípőcsontomba, és egy magas hőfal simul a hátamhoz.

Te jó ég!

Ő most… Megbotlott? Biztosan megbotlott. Ez véletlen.

– Liam?

– Nem baj, Mara? – kérdezi, de nem moccan. Marad, ahol van, a hátamhoz préselődik, a két keze a pulton, a csípőm két oldalán. Ez valami lázálom? Ez egy szívbukfenc által előidézett kardiovaszkuláris esemény? Az agyam hallucinációkat gyárt a legszégyentelenebb éjszakai fantáziáimból?

– Liam? – nyöszörgök, mert az orrával simogatja a hajamat. Pont a halántékom felett, az orrával meg talán a szájával, és szándékosnak tűnik. Nagyon nem véletlennek. Ő…? Nem. Tuti nem.

De a kezei szétterülnek a hasamon, és érzem, hogy ez más. Ez nem olyan, mint amikor véletlenül súrolja egymást a karunk a folyosón, amik miatt rászóltam magamra, hogy ne kattogjak rajtuk. Nem olyan, mint amikor megbotlottam a számítógépem kábelében, és majdnem az ölében landoltam, és nem olyan, mint amikor gyengéden tartotta a csuklómat, hogy megnézze, mennyire durván égettem meg a hüvelykujjamat, amikor a tűzhelyen főztem. Ez olyan…

– Liam?

– Csss! – Érzem az ajkát a halántékomon, meleg és megnyugtató. – Semmi baj, Mara!

Valami forró és folyékony gyűlik a hasam alsó részén.

Egy

Hat hónappal korábban

Őszintén, az „olyan jól kijönnek, mintha égne a ház” a legfélrevezetőbb angol szólás. Hibás vezetékek? Szabálytalanul használt fűtőberendezés? Gyújtogatás gyanúja? A legkevésbé sem írja le azt, amikor két ember jól kijön egymással. Tudjátok, mit idéz fel bennem egy égő ház? Páncélöklöket. Lángszórókat. Szirénákat a távolban. Mert semmi sem nagyobb garancia egy háztűz kitörésére, mint amikor két ellenség forrasztólámpával esik a másik legértékesebb holmijainak. Robbanást akarunk előidézni? Azt nem éred el azzal, ha kedves vagy a lakótársadhoz. Ha viszont meggyújtasz egy gyufát a kézzel készített ágytakaróján, ami petróleummal van átitatva…

– Kisasszony? – Az Uber-sofőr hátrafordul, bűntudatosnak tűnik, amiért megszakítja a pre-apokaliptikus szóáradatomat. – Csak szólok… kábé öt percre vagyunk az úti céljától.

Bocsánatkérő „Köszönöm”-öt mosolygok, és újra a telefonomra pillantok. A két legjobb barátnőm arca az egész képernyőt betölti. Aztán a felső sarokban ott vagyok én: a szokásosnál gondterheltebben (jogosan), a szokásosnál sápadtabban (lehetséges ez egyáltalán?), a szokásosnál vörösebb hajjal (biztosan a filter miatt, ugye?).

– Ez tök jogos felvetés, Mara – mondja Sadie értetlen arccal –, és bátorítalak is, hogy nyújtsd be a… nagyon is jogos panaszaidat a szótár alkotóinak vagy bárkinek, aki felelős az ilyesmiért, de… én konkrétan csak azt kérdeztem, hogy milyen volt a temetés.

– Igen, Mara… hogy… ment… a temetés? – Hannah-nál szörnyű a kapcsolat, de ez nem újdonság.

Ez történik, azt hiszem, ha a legjobb barátnőidet a doktori iskolában ismered meg: az egyik pillanatban örülsz, mint majom a farkának, szorongatod a csillogó, vadiúj mérnöki diplomádat, és végigkuncogod az ötödik kör midori sour koktélodat. A következőben könnyek között vagy, mert mind külön utakon folytatjátok. A FaceTime annyira nélkülözhetetlenné válik, mint az oxigén. Zéró neonzöld koktél a láthatáron. Kissé zilált monológjaidat nem a közös lakásotok magányában mondod el, hanem egy Uber félig nyilvános hátsó ülésén, miközben úton vagy, hogy megejts egy nagyon, nagyon fura beszélgetést.

Látod, ezt utálom legjobban a felnőtt létben: valamikor el kell kezdenie az embernek. Sadie menő, ökológiailag fenntartható épületeket tervez New York Cityben. Hannah lefagyasztja a hátsóját valami északi-sarki kutatóállomáson, amit a NASA Norvégiában állított fel. Ami pedig engem illett…

Én itt vagyok. Washington D.C.-be költözöm, hogy elkezdjem álmaim munkáját: kutató leszek a Környezetvédelmi Ügynökségnél (EPA). Papíron úsznom kellene a boldogságban. De a papír nagyon gyorsan ég. Olyan gyorsan, mint az égő házak.

– Helena temetése… érdekes volt. – Hátradőlök az ülésen. – Azt hiszem, ez a jó oldala annak, ha tudod, hogy haldokolsz. Kicsit macerálhatod az embereket. Megmondhatod nekik, hogy ha nem a „Karma Chameleon” szól, miközben leengedik a koporsódat, a szellemed nemzedékeken át kísérteni fogja az utódaikat.

– Én örülök, hogy az utolsó néhány napban vele lehettél – mondja Sadie.

Bánatosan mosolygok.

– Az utolsó pillanatig kiállhatatlan volt. Az utolsó sakkpartinkban csalt. Mintha különben nem vert volna meg. – Hiányzik. Rettenetesen. Helena Harding, a PhD-témavezetőm – és az utóbbi nyolc évben mentorom –, a családom volt, úgy, ahogy a rideg, távolságtartó vérrokonaim sose akartak. De idős is volt, sok fájdalommal, és ahogy szerette mondogatni, alig várta, hogy nagyobb projektekkel folytassa.

– Annyira kedves volt tőle, hogy rád hagyta a D.C.-i házát! – jegyzi meg Hannah. Biztosan átköltözött egy jobb fjordhoz, mert tényleg hallom, amit mond. – Most történjen bármi, lesz egy helyed, ahol lakhatsz.

Ez igaz. Ez mind igaz, és borzasztóan hálás vagyok. Helena ajándéka olyan nagylelkű volt, mint amilyen váratlan, egyértelműen a legkedvesebb dolog, amit bárki valaha is tett értem. De a végrendeletet egy hete olvasták fel, és valamit még nem volt esélyem elmondani a barátnőimnek. – Ami azt illeti…

– Ajaj! – Két pár szemöldök ráncolódik. – Mi történt?

– Elég… bonyolult.

– Imádom a bonyolultat! – jelenti ki Sadie. – És drámai is? Hadd hozzak zsepit!

– Még nem tudom biztosan. – Megerősítésül veszek egy levegőt. – A ház, amit Helena rám hagyott, mint kiderült, nem igazán az övé volt.

– Tessék? – Sadie abbahagyja a zsepi-hadműveletet, hogy gondterhelten rám nézzen.

– Vagyis ő volt a tulajdonos. De csak kicsit. Csak… félig.

– És kié a másik fele? – Hannah-ban mindig lehet bízni, hogy rázoomol a probléma lényegére.

– Eredetileg Helena testvéréé, aki meghalt és a gyerekeire hagyta. Aztán a legkisebb fiú kivásárolta a többieket, és most ő az egyedüli tulajdonos. Vagyis velem együtt. – A torkomat köszörülöm. – A neve Liam. Liam Harding. Ügyvéd, a harmincas évei elején jár. És jelenleg a házban él. Egyedül.

Sadie szeme elkerekedik.

– A rohadt életbe! Helena tudta?

– Fogalmam sincs. Azt gondolná az ember, hogy igen, de a Hardingok nagyon fura család. – Vállat vonok. – Régi pénz. Rengeteg. Gondoljatok a Vanderbiltekre! A Kennedykre! Egyáltalán mi jár a gazdagok fejében?

– Valószínűleg monoklik – válaszolja Hannah.

Bólintok.

– Vagy trópusi kertek.

– Kokain.

– Lovaspóló-tornák.

– Mandzsettagombok.

– Várjunk! – szakít félbe Sadie. – Liam Vanderbilt Kennedy Harding mit mondott erről a temetésen?

– Kitűnő kérdés. Nem volt ott.

– Nem ment el a nagynénje temetésére?

– Nem igazán tartja a kapcsolatot a családjával. Sok a dráma, gondolom. – Megkocogtatom az állam. – Talán kevésbé Vanderbiltek, és inkább Kardashianek?

– Azt mondod, hogy nem tudja, hogy tiéd a háza másik fele?

– Valaki megadta nekem a számát, és szóltam neki, hogy jövök. – Elhallgatok, aztán hozzáteszem: – Üzenetben. Még nem beszéltünk. – Újabb szünet. – És nem igazán… válaszolt.

– Nem tetszik ez nekem – mondja Sadie és Hannah egyszerre. Bármikor máskor nevetnék a kollektív tudatukon, de van még valami, amit nem mondtam el. Valami, ami még kevésbé fog tetszeni nekik.

– Egy érdekesség Liam Hardingról… Tudjátok, hogy Helena volt kábé a környezettudomány Oprah-ja? – Az alsó ajkamat harapdálom. – És mindig azzal poénkodott, hogy az egész családja liberális beállítottságú akadémikus, akik ki akarják szabadítani a világot a nagyvállalatok markából.

– Aha…

– Az unokaöccse az FGP Corp vállalati jogásza. – Már a szavak kimondásától is szájvízzel akarok gargalizálni. És fogselymeznék. A fogorvosom nagyon örülne.

– FGP Corp… a fosszilis üzemanyagosok? – Mély ránc jelenik meg Sadie homlokának közepén. – A nagy olajcég? A szupermajor?

– Aha.

– Úristen! Tudja, hogy környezettudós vagy?

– Hát, megadtam neki a nevemet. És a LinkedIn profilomtól csak egy guglizás választja el. Szerintetek a gazdag emberek használnak LinkedInt?

– Senki sem használja a LinkedInt, Mara. – Sadie a halántékát dörzsöli. – Uramatyám, ez nagyon gáz!

– Nem annyira gáz.

– Nem találkozhatsz vele egyedül.

– Megleszek.

– Ki fog nyírni. Ki fogod nyírni. Ki fogjátok nyírni egymást.

– Én… talán… – Lehunyom a szemem, és hátradőlök az ülésen. Hetvenkét órája próbálom lebeszélni magam a pánikolásról; vegyes eredménnyel. Most nem törhetek meg. – Higgyétek el, ő az utolsó ember, akivel közösen szeretnék egy házat. De Helena rám hagyta a felét, és nekem szükségem van rá… Vagy egymilliárdos a diákhitel-tartozásom, és D.C. eszelősen drága. Talán ott maradhatok egy kicsit. Spórolhatok a lakbéren. Az költségvetésileg felelős döntés lenne, nem?

Sadie a kezébe temeti az arcát, miközben Hannah harciasan kijelenti:

– Mara, tíz perccel ezelőttig doktoranduszhallgató voltál. Alig léped túl a szegénységi küszöböt. Ne hagyd, hogy kirúgjon abból a házból!

– Talán nem is fogja zavarni! Igazából nagyon meglep, hogy ott lakik. Ne értsd félre, a ház szép, de… – Elakadok, és a képekre gondolok, amiket azokban az órákban láttam, amikor a Google Street View-n újra és újra végiggörgettem a képkockákat, miközben próbáltam felfogni, hogy Helena számára elég fontos voltam ahhoz, hogy rám hagyjon egy házat. Csodaszép ingatlan, az biztos. De inkább családi otthon. Nem ilyesmire számítanék egy nagymenő jogásztól, aki valószínűleg óránként megkeresi egy európai ország éves GDP-jét. – A nagymenő ügyvédek nem ötvenkilencedik emeleti luxuslakásokban élnek aranybidékkel és brandypincével, meg önmagukat ábrázoló szobrokkal? Amennyire én tudom, alig tölt időt a házban. Úgyhogy egyszerűen csak őszinte leszek vele. Elmagyarázom a helyzetemet. Biztos vagyok benne, hogy tudunk olyan megoldást találni, ami…

– Megjöttünk – közli a sofőr mosolyogva. Viszonzom, kissé erőtlenül.

– Ha fél órán belül nem írsz nekünk üzenetet – mondja Hannah halálkomoly hangon –, azt fogom feltételezni, hogy a nagy olajcéges Liam fogságban tart téged az alagsorában, és hívom a rendőrséget.

– Jaj, ne aggódj miatta! Emlékszel a kick-box órákra, amiket harmadévesként vettem? És arra, amikor az eperfesztiválon fenéken billentettem azt a fickót, aki megpróbálta ellopni a pitédet?

– Egy nyolcéves fiú volt, Mara. És nem billentetted fenéken, hanem odaadtad neki a saját pitédet meg egy csókot a homlokára. Üzenj fél órán belül, vagy hívom a zsarukat!

Dühösen nézek rá.

– Feltéve, hogy téged közben nem rabol ki egy jegesmedve.

– Sadie New Yorkban van, és gyorshívón van nála a D.C.-i rendőrség száma.

– Jaja – bólint Sadie. – Most állítom be.

Abban a pillanatban elkezdek idegeskedni, ahogy kiszállok a kocsiból, és csak rosszabb lesz, minél tovább vonszolom a bőröndömet a járdán; egy nehéz szorongáslabdacs fészkeli be magát lassan a szegycsontom mögé. Félúton megállok, hogy mély lélegzetet vegyek. Hannah-t és Sadie-t hibáztatom, akik túl sokat aggódnak, és úgy tűnik, fertőzőek. Nem lesz semmi bajom. Nem lesz itt semmi gond. Liam Harding és én szép higgadtan elcsevegünk, és megkeressük a lehető legjobb megoldást, ami kielégítő…

Körülnézek a kora őszi udvaron, és a gondolatmenetem elakad.

Egyszerű ház. Nagy, de nincs semmiféle formára nyírt sövény szarság, sem rokokó pavilon, sem ijesztő kerti törpék. Csak egy szépen nyírt pázsit egy tájkertészeti sarokkal, pár fa, amiket nem ismerek, és egy nagy faveranda, amit kényelmesnek tűnő darabokkal bútoroztak be. A késő délutáni napsütésben a vörös téglák meghitt, otthonos benyomást kölcsönöznek a háznak. És úgy tűnik, a hely minden négyzetcentijét sárga páfrányfenyő-levelek borítják.

Beszívom a fű, a fakéreg és a nap illatát, és amikor megtelik a tüdőm, halkan felnevetek. Annyira könnyen bele tudnék szeretni ebbe a helybe. Lehetséges lenne, hogy már meg is történt? Nálam ez a legelső szerelem első látásra?

Talán Helena ezért hagyta rám a házat, mert tudta, hogy azonnal kötődnék hozzá. Vagy talán a tudat, hogy azt akarta, hogy itt legyek, felkészített, hogy megnyissam előtte a szívemet. Bárhogy is van, nem számít; úgy érzem, ez a hely lehetne otthon, és Helena már megint a minden lében kanál önmaga, ezúttal a túlvilágról. Végtére is folyton azt hajtogatta, hogy mennyire szeretné, hogy igazán tartozzak valahová. „Tudod, Mara, látom rajtad, hogy magányos vagy”, mondogatta, valahányszor beugrottam az irodájába. „Honnan tudod egyáltalán?” „Mert akik nem magányosak, azok nem írnak fanfictionöket a Nagy Ő franchise-hoz szabadidejükben.” „Ez nem fanfiction. Inkább metakommentár az ismeretelméleti témákról, amik minden egyes részben előjönnek, és… a blogomat sokan olvassák!” „Figyelj, te fantasztikus fiatal nő vagy. És mindenki szereti a vörösöket. Miért nem randizol az egyik kockával a csoportodból? Ideális esetben azzal, akinek nincs komposztszaga.” „Mert mindegyikük pöcs, és folyton azt kérdezgetik, hogy mikor lépek le, hogy háztartástanból szerezzek diplomát?” „Mmm. Ez jó ok.”

Talán Helena végre rájött, hogy veszett ügy abban reménykedni, hogy én megállapodom valaki mellett, és úgy döntött, hogy az energiáit inkább arra fordítja, hogy letelepedjek valahol. Szinte látom magam előtt, ahogy elégedett banyaként kacarászik, és ettől milliószor jobban hiányzik.

Sokkal jobban érzem magam, a bőröndömet otthagyom a veranda mellett (senki nem fogja ellopni, így nem, tele elborult MARADJ HIGGADT, ÉS HASZNOSÍTS ÚJRA meg NEHÉZ JÓ BOLYGÓKAT TALÁLNI és BÍZZ BENNEM, KÖRNYEZETMÉRNÖK VAGYOK matricákkal). Egyik kezemmel végigszántok hosszú fürtjeimen, remélem, hogy nem túl kócosak (valószínűleg azok). Emlékeztetem magam, hogy valószínűtlen, hogy Liam Harding fenyegetést jelentene; csak egy gazdag, elkényeztetett, nagyra nőtt gyerek, akiben annyi a mélység, mint egy szörfdeszkában, és aki nem tud megfélemlíteni; aztán felemelem a karom, hogy csengessek. Csakhogy az ajtó kitárul, mielőtt nekilátnék, és hirtelen ott állok…

Egy mellkas előtt.

Egy széles mellkas előtt, ami jól kirajzolódik az ing alatt. Meg egy nyakkendő alatt. És egy sötét öltönyzakó alatt.

A mellkas más testrészekhez kapcsolódik, de olyan széles, hogy egy pillanatig csak azt látom. Aztán sikerül elfordítanom a tekintetemet, és végre észreveszem a többit: az öltöny maradékát hosszú, izmos lábak töltik meg. A vállak és a karok mérföldekre nyúlnak. Szögletes áll és telt ajkak. Rövid, sötét haj, és alig egy árnyalattal sötétebb szempár.

Ami – jövök rá – rám szegeződik. Ugyanazzal a mohó, értetlen érdeklődéssel fürkész engem, amit én is átélek. Úgy tűnik, a férfi képtelen félrenézni, mintha valamilyen alapvető, mélyen fizikai szinten megbabonázták volna. Ami megkönnyebbülés, mert én sem tudok félrenézni. Nem akarok.

Szinte gyomorszájon vág, mennyire jóképűnek találom. Megzápul tőle az agyam, és elfelejtem, hogy egy idegen előtt állok. Hogy talán mondanom kellene valamit. Hogy a forróság, ami elönt, az talán illetlen.

Megköszörüli a torkát, ugyanolyan zavartnak tűnik, mint ahogy én érzem magam.

Elmosolyodom.

– Helló! – köszönök kissé kifulladva.

– Helló! – Pont ugyanúgy hangzik. Megnedvesíti az ajkát, mintha hirtelen kiszáradt volna a szája, és hűha! Jól áll neki. – Én… Segíthetek? – A hangja gyönyörű. Mély. Telt. Kicsit rekedt. Hozzá tudnék menni ehhez a hanghoz, el tudnék merülni ebben a hangban. Örökké hallgatnám, és le tudnék mondani minden más hangról. De talán előszőr válaszolnom kéne a kérdésre.

– Te… izé… itt laksz?

– Azt hiszem – feleli, mintha túlságosan le lenne taglózva ahhoz, hogy emlékezzen. Amitől elnevetem magam.

– Szuper! Azért jöttem… – Miért is jöttem? Á, igen! – Én… Liamet keresem. Liam Hardingot. Tudod, hol találom?

– Én vagyok. Én vagyok ő. – Újra a torkát köszörüli. Elvörösödik? – Vagyis én vagyok Liam.

– Ó! – Ó, ne! Jaj, ne! Ne, ne! Ne! – Mara vagyok. Mara Floyd. A… Helena barátja. A ház miatt jöttem.

Liam viselkedése azonnal megváltozik.

Egy pillanatra lehunyja a szemét, mint amikor tragikus, leküzdhetetlen hírt kap az ember. Egy pillanatra úgy néz ki, mint akit elárultak, mintha valakitől értékes ajándékot kapott volna, amit kibontás után el is vettek tőle.

– Te vagy az. – Gyönyörű hangjában keserűség csendül.

Megfordul, és végigmasírozik a folyosón. Egy pillanatig tétovázom, azon tűnődöm, mit tegyek. Nem csukta be az ajtót, úgyhogy azt akarja, hogy kövessem. Ugye? Fogalmam sincs. Bárhogy is van, enyém a fél ház, úgyhogy valószínűleg nem követek el birtokháborítást. Vállat vonok, és utánasietek, próbálok lépést tartani a sokkal hosszabb lábával, a környezetből szinte semmit sem látok, míg el nem érünk a nappaliig.

Ami elképesztő. Ez a ház csupa nagy ablak és keményfa padló… Te jó ég, az egy kandalló? Mályvacukrot akarok sütni benne. Meg akarok pirítani egy egész malacot. Almával a szájában.

– Annyira örülök, hogy végre szemtől szembe beszélhetünk – mondom Liamnek kicsit levegő után kapkodva. Végre magamhoz térek abból… bármi is történt az ajtóban. A csuklómon lévő karkötőt birizgálom, nézem, ahogy felír valamit egy darab papírra. – Őszinte részvétem. A nagynénéd volt a kedvenc élő személyem az egész világon. Nem vagyok benne biztos, miért hagyta rám a házat, és tudom, hogy ez a közös tulajdon kicsit váratlan, de…

Elakadok, amikor összehajtja a papírt, és nekem adja. Olyan magas, hogy meg kell emelnem az állam, hogy a szemébe nézzek.

– Ez meg mi? – Nem várom meg a választ, kihajtogatom.

Egy számot írtak rá. Egy számot nullákkal. Sokkal. Zavartan felnézek.

– Mit jelentsen ez?

Állja a tekintetemet. Nyoma sincs a zavart, tétova embernek, aki pár perccel korábban fogadott. Liamnek ez a verziója ridegen jóképű és magabiztos.

– Pénz.

– Pénz?

Bólint.

– Nem értem.

– A fél házadért – mondja türelmetlenül, és hirtelen leesik: megpróbál kivásárolni.

Lenézek a papírra. Egész életemben nem volt ennyi pénzem… és nem is lesz. A környezetmérnökség? Úgy tűnik, nem jövedelmező karrier. És nem tudok sokat az ingatlanokról, de úgy tippelem, hogy ez az összeg sokkal nagyobb, mint a ház valódi értéke.

– Sajnálom! Azt hiszem, ez félreértés. Én nem fogok… Én nem… – Mély levegőt veszek. – Nem hiszem, hogy el akarom adni.

Liam kifejezéstelenül mered rám.

– Nem hiszed?

– Nem. Mármint nem akarom eladni.

Kurtán biccent egyet.

– Még mennyi?

– Tessék?

– Még mennyit akarsz?

– Nem, én… engem nem érdekel a ház eladása – ismétlem. – Egyszerűen nem tehetem. Helena…

– A duplája elég?

– A duplá… te egyáltalán hogyan… hullákat temettél el a virágágyások alá?

A szeme jégtömb.

– Még mennyi?

Figyel rám egyáltalán? Miért ilyen hajthatatlan? Hova tűnt a cuki, kisfiús pirulás? Az ajtóban annyira…

Tökmindegy. Egyértelműen tévedtem.

– Egyszerűen nem adhatom el. Sajnálom! De talán kitalálhatnánk valami mást az elkövetkező néhány napban? Nincs hol megszállnom D.C.-ben, ezért úgy gondoltam, kis időre beköltözöm…

Néma nevetéssel kifújja a levegőt. Aztán rájön, hogy komolyan beszélek, és a fejét rázza.

– Nem.

– Hát… – próbálok észszerű lenni. – A ház, úgy tűnik, nagy és…

– Nem költözöl be.

Mély levegőt veszek.

– Értem. De a pénzügyi helyzetem nagyon bizonytalan. Két nap múlva kezdek az új munkahelyemen, és nagyon közel van. Gyalog. Ez tökéletes hely, hogy egy darabig itt éljek, amíg újra talpra nem állok.

– Most adtam át neked a megoldást minden pénzügyi problémádra.

Összerezzenek.

– Tényleg nem ilyen egyszerű. – Vagy talán mégis. Nem tudom, mert egyszerűen nem tudom elfelejteni a hortenziákon megülő páfrányfenyő-leveleket, és azon tűnődöm, hogyan nézhetnek ki tavasszal. Talán Helena azt akarta volna, hogy minden évszakban lássam a kertet. Ha azt akarta volna, hogy eladjam, egy rakás készpénzt hagyott volna rám. Igaz? – Több oka is van, amiért inkább nem adnám el. De találhatunk megoldást. Például én, mondjuk, átmenetileg bérbe adhatnám neked az én házfelemet, a pénzt pedig arra használnám, hogy máshol lakjak? – Úgy továbbra is megtarthatnám Helena ajándékát. Nem lennék Liam útjában, viszont a szegénységi küszöb fölött állnék. Vagyis kicsit fölötte. És a jövőben, amikor Liam elveszi a barátnőjét (aki valószínűleg rajta van a Forbes 500-as vezérigazgató listáján, fel tudja sorolni a Dow Jones 30 legnagyobb cégét piaci érték szerint, és van kedvenc része a goop hírlevelében), elköltözik egy McBirtokra a marylandi Potomacbe és egy politika-közgazdasági dinasztiát alapít, visszajöhetek ide. Beköltözhetek, ahogy úgy tűnik, Helena akarta volna. Már ha addigra fizetésemelést kapok, és egyedül ki tudom fizetni a vízszámlát.

Ez fair ajánlat, igaz? Tévedés. Mert Liam válasza az, hogy:

– Nem. – Anyám, imádja ezt a szót!

– De miért? Neked nyilván megvan a pénzed…

– Ezt egyszer és mindenkorra le akarom rendezni. Ki az ügyvéded?

Épp az arcába röhögnék, és elsütnék egy viccet a „jogi csapatomról”, amikor megszólal az iPhone-ja. Megnézi a kijelzőt, és halkan káromkodik.

– Ezt fel kell vennem. Ne mozdulj! – utasít, az én ízlésemnek túl parancsolgatóan. Mielőtt kimegy a nappaliból, felnyársal rideg, szigorú tekintetével, és kijelenti: – Ez nem a te házad, és soha nem is lesz!

És azt hiszem, ennyi.

Az a legutolsó mondat eldönti a dolgot. Vagyis a leereszkedő, uralkodó, arrogáns beszédmodorral együtt, ahogy az elmúlt két percben beszélt velem. Én úgy sétáltam be ebbe a házba, hogy készen álltam produktív beszélgetést folytatni. Több lehetőséget is vázoltam neki, de elzárkózott, és felmegy bennem a pumpa. Jogilag ugyanannyi jogom van itt lenni, mint neki, és ha ezt nem hajlandó elismerni…

Hát, az neki nagy kár.

Harag bugyog fel a torkomban, négy darabra tépem a Liamtől kapott papírt, és leteszem a dohányzóasztalra, hogy később megtalálja. Aztán visszamegyek a verandára, fogom a bőröndömet, és nekiállok keresni egy használaton kívüli hálószobát.

KÉPZELJÉTEK, írok Sadie-nek és Hannah-nak. A PHD-S MARA FLOYD MOST KÖLTÖZÖTT BE AZ ÚJ HÁZÁBA. AMI EGYÉRTELMŰEN ÉG.

Kettő

Öt hónappal és két héttel korábban

Nekem erre nincs időm.

Elkések a munkából. Fél óra múlva megbeszélésem lesz. Még fogat kell mosnom és meg kell fésülködnöm.

Tényleg nincs időm erre.

És mégis, amekkora bolond lettem, engedek a csábításnak. Becsapom a hűtőajtót, megfordulok, nekitámaszkodom, amennyire csak tudom, baljósan karba teszem a kezemet, és Liamre meredek a hatalmas, nyitott konyha túlfeléről.

– Tudom, hogy használod a kávétejszínemet.

Ez elvesztegetett energia. Mert Liam csak áll a konyhasziget mellett, olyan mozdulatlan, mint a pult gránitja, higgadtan vajaz egy pirítóst. Nem vág vissza. Nem néz rám. Zavartalanul folytatja a vajazást, és megkérdezi:

– Igazán?

– Nem vagy olyan ravasz, mint hiszed, haver! – A legjobb dühös pillantásomat küldöm felé. – És ha ez valamilyen megfélemlítési taktika, nem működik.

Bólint. Továbbra sem zavartatja magát.

– Értesítetted a rendőrséget?

– Tessék?

Megvonja a hülye széles vállát. Öltönyt visel, mert mindig öltönyt visel. Egy szénszínű háromrészest, ami tökéletesen illik rá; és közben egyáltalán nem, mert tényleg nincs gonosz nagyvállalati üzletember fizikuma. Talán a kötelező „Végezz a Földdel!” tréningje alatt olajfúróként gyakornokoskodott?

– Úgy tűnik, a kávétejszín állítólagos ellopása nagyon felzaklat téged. Szóltál a bűnüldöző szerveknek?

Mély levegők. Mélyeket kell lélegeznem. D.C.-ben a gyilkosság akár harmincévnyi börtönnel büntethető. Tudom, mert utánanéztem egy nappal a beköltözésem után. De egyetlen esküdtszék sem ítélne el engem; akkor nem, ha beszámolok a rémségekről, amiket az elmúlt néhány hétben át kellett élnem. Liam halálát biztosan önvédelemnek minősítenék. Talán még egy serleget is adnának.

– Liam, én próbálkozom. Tényleg próbálkozom, hogy ez működjön. Meg se fordul a fejedben, hogy elgondolkodj, talán te vagy a seggfej?

Ez alkalommal felnéz. A tekintete olyan fagyos, hogy az egész testem reszket.

– Tényleg próbáltam. Egyszer. És épp, amikor majdnem áttörést értem el, valaki elkezdte teljes hangerőn üvölteni a Jégvarázs soundtrackjét.

Elvörösödöm.

– A szobámat takarítottam. Fogalmam sem volt, hogy itthon vagy.

– Mmm. – Liam bólint, aztán olyat tesz, amire nem számítok: közelebb jön. Tesz néhány laza lépést, keresztülsétál a konyha ultramodern berendezéseinek és klasszikus bútorainak gyönyörű keverékén, aztán fölém magasodik. Úgy néz le rám, mintha én valami hangyaprobléma lennék, amiről azt hitte, már rég megszabadult tőle. Sampon és drága ruhaanyag illata van, és még mindig a kezében tartja a vajazókést. Azzal le lehet szúrni valakit? Nem tudom, de Liam Harding úgy néz ki, mint aki képes lenne meggyilkolni valakit (vagyis engem) egy strandlabdával is. – A te érzelmi szupport tejszíned nem árt a környezetnek, Mara? – kérdezi halk és mély hangon. – Gondolj az ultrafeldolgozott élelmiszerek hatására! A mérgező hozzávalókra. Arra a sok műanyagra.

Annyira leereszkedő! Meg tudnám harapni. Inkább kihúzom a vállamat, és még közelebb lépek.

– Olyasmit szoktam csinálni, amiről valószínűleg te soha nem hallottál: újrahasznosításnak hívják.

– Valóban? – Leteszi a kést a pultra, és a mellettem álló szemetesekre pillant, amiket azután tettem be, hogy beköltöztem. Csordultig tele vannak, de csak azért, mert túl sok dolgom volt ahhoz, hogy elvigyem őket a központba. És Liam tudja ezt.

– A környéken nincs átvevőpont. De úgy tervezem, hogy elautózom a… Mit…?

Liam keze rákulcsolódik a derekamra, az ujjai olyan hosszúak, hogy a hátamon és a köldököm fölött is összeérnek. Az agyam hirtelen leáll. Mi a fenét…?

Felemel, míg már a padló fölött lógok, aztán erőlködés nélkül arrébb visz, pár centivel a hűtő mellé. Mintha olyan könnyű lennék, mint egy Amazonos doboz, egy olyan óriási, amibe valamilyen okból csak egyetlenegy dezodort csomagolnak. Olyan felháborítóan dadogok, amennyire csak tőlem telik, de egyáltalán nem figyel rám. Helyette talpra állít, kinyitja a hűtőt, fog egy üveg málnakompótot, és azt dohogja:

– Akkor jobb, ha nekilátsz! – egy utolsó hosszú, intenzív pillantással.

Visszatér a pirítósához, én meg visszatérek ahhoz, hogy az univerzumában nem létezem.

Csodás!

Kimorgolódom magam a helyiségből, félig izgatottan és teljes mértékben gyilkos hangulatban, még mindig érzem, ahogy a két kéztöve belenyomódik a bőrömbe. Álmában. Esküszöm, hogy rohadtul alvás közben fogom kinyírni! Amikor a legkevésbé számít rá. Aztán úgy fogok ünnepelni, hogy üres tejszínes üvegeket dobálok a hullájára.

Tíz perccel később annyira dühös vagyok, hogy izzadok, a munkába sétálok épp, miközben vész ventiláló videóhívást (ventihívást) bonyolítok Sadie-vel. Az elmúlt néhány hétben sokszor volt ilyen. Sokszor.

– …még csak nem is iszik kávét. Vagyis vagy lehúzza a tejszínt a vécén, hogy kiakasszon, vagy úgy nyakalja, mint a vizet; és őszintén nem tudom, melyik forgatókönyv lenne rosszabb, mert egyrészt, egy adag kábé hatszáznegyven kalória, és Liam mégis megoldja, hogy a testzsírja csak három százalék legyen, másrészt az, hogy a zsúfolt napirendjében időt szán arra, hogy megfosszon engem a tejszínemtől, példátlanul kegyetlen gesztus, amit soha senkinek nem kellene… – Elhallgatok, amikor meglátom Sadie vidám arcát. – Mi van?

– Semmi.

Hunyorgok.

– Furán nézel rám?

– Nem! Nem. – Együttérzőn rázza a fejét. – Csak…

– Csak?

– Liamről beszéltél megállás nélkül… – felvonja az egyik szemöldökét – nyolc teljes perce, Mara.

Az arcom lángol.

– Sajnálom, én…

– Ne érts félre! Imádom ezt. Az éltet, hogy hallgatom, ahogy puffogsz, tízből tízes, ajánlanám. Csak úgy érzem, hogy ilyennek még soha nem láttalak, tudod? Öt évig együtt éltünk. Általában csupa kompromisszum vagy és harmónia, meg Imagine all the people…

Próbálom nem állandó tűzokádó dühben élni az életemet. A szüleim olyan emberek voltak, akiknek valószínűleg soha nem lett volna szabad gyereket vállalniuk: szétszórtak voltak, ridegek, türelmetlenül várták, hogy elköltözzek, hogy a gyerekkori szobámból cipőgardróbot csinálhassanak. Azért tudom, hogyan lakjak együtt másokkal és minimalizáljam a konfliktust, mert tizenhét éves korom óta ezt csinálom; tíz éve. Az élni és élni hagyni létfontosságú készség bármilyen közös élettérben, és nekem gyorsan kellett elsajátítanom. És mégis elsajátítottam. Tényleg. Csak nem vagyok benne biztos, hogy akarom-e Liam Hardingot élni hagyni.

– Én próbálkozom, Sadie, de nem én tekerem le folyton azt a nyavalyás termosztátot fagypontra. Ki nem veszi a fáradtságot, hogy lekapcsolja a lámpákat, mielőtt elmegy? A villanyszámlánk kész őrület! Két napja munka után hazaértem, és az egyetlen, akit a házban találtam, valami random pasi volt a kanapémon, aki megkínált a saját sajtos kekszemmel. Azt hittem, bérgyilkos, akit Liam bérelt fel, hogy kinyírjon.

– Te jó ég! Az volt?

– Nem. Calvin, aki tragikus módon milliószor kedvesebb nála. A lényeg az, hogy Liam az a fajta lakótárs, aki áthív másokat, amikor nincs otthon, anélkül, hogy szólna neked. És mi a fenéért nem tud köszönni, amikor találkozunk? És pszichológiailag képtelen becsukni a konyhaszekrényeket? Van valamilyen mélyen gyökerező traumája, ami arra sarkallja, hogy a házat kizárólag fákat ábrázoló fekete-fehér nyomatokkal dekorálja? Tud róla, hogy nem kell becsapnia az ajtót, valahányszor kimegy? És tényleg mindenképpen muszáj a hülye haverjainak minden áldott hétvégén átjönni videojátékozni a… – Átérek az úton, és ránézek a képernyőre. Sadie elgondolkodva harapdálja az alsó ajkát. – Mi az?

– Csak mondtad és mondtad, és úgy tűnt, nincs igazán szükséged rám, úgyhogy csináltam valamit.

– Valamit?

– Rágugliztam Liamre.

– Mi? Miért?

– Mert szeretek arcot kapcsolni az emberekhez, akikről hetente hosszú órákat beszélek.

– Bármit is csinálsz, ne kattints az oldalára az FGP Corp honlapján! Ne adj nekik kattintást!

– Túl késő. Ami azt illeti, szerintem…

– Mintha a globális felmelegedés és a kapitalizmus szerelemgyereke lenne, aki épp egy bodybuilding korszakot él át.

– Izé… Én azt akartam mondani, hogy szerintem cuki.

Fújtatok.

– Amikor ránézek, csak a tejszín nélküli kávékat látom, amiket attól a naptól fogva iszom, hogy beköltöztem. – És talán néha, csak néha, emlékszem arra az izgatott, elképedt pillantásra, ahogy azelőtt nézett rám, hogy megtudta volna, ki vagyok. Egy kicsit gyászolom. De kit akarok becsapni? Biztosan hallucináltam.

– Felajánlotta újra, hogy kivásárol? – kérdezi Sadie.

– Nem igazán vesz tudomást a létezésemről. Vagyis azt kivéve, hogy néha úgy bámul rám, mintha valami csótány lennék, ami beszennyezi a makulátlan életterét. De az ügyvédje kétnaponta nevetséges kivásárlási ajánlatokat küld. – Úgy harminc méterre már látom a munkahelyem épületét. – De nem fogom megtenni. Megtartom az egyetlen dolgot, amit Helena rám hagyott. És amikor anyagilag jobb helyzetben leszek, egyszerűen kiköltözöm. Nem fog túl sokáig tartani, legfeljebb néhány hónapig. És addig…

– Feketekávé?

Felsóhajtok.

– És addig keserű, undorító kávét iszom.

Három

Öt hónappal és egy héttel korábban

Drága Helena!

Ez fura.

Ez fura?

Ez valószínűleg fura.

Úgy értem, halott vagy. Én meg itt vagyok és levelet írok neked. Amikor még nem is vagyok benne biztos, hogy hiszek-e a túlvilágban. Igazság szerint már a középiskolában felhagytam azzal, hogy eszkatológiai dolgokon filózzak, mert csak szorongtam tőle és kiütéses lettem a bal hónaljamban (soha nem a jobban; azzal mi van?). És nem mintha valaha megoldanék egy olyan rejtélyt, ami olyan nagy gondolkodókon fogott ki, mint Foucault vagy Derrida, vagy az a borzas barkójú, szifiliszes, lebetűzhetetlen nevű német pacák.

De elkalandozom.

Több mint egy hónapja mentél el, és a dolgok visszatértek a régi kerékvágásba. Az emberiséget még mindig a markában tartják a kapitalista összeesküvések; még meg kell találnunk a módját, hogyan lassítsuk le a közelgő katasztrófát, amit az antropogenikus éghajlatváltozás jelent; hordom a „Mentsd meg a méheket & adóztasd meg a gazdagokat!” pólót, amikor futni megyek. A szokásos. Nagyon szeretem a munkámat, amit az EPA-nál végzek. (Egyébként nagyon köszönöm azt az ajánlólevelet; nagyon hálás vagyok, hogy nem említetted azt, amikor letetted az óvadékot Sadie-ért, Hannah-ért és értem azután a gátellenes tüntetés után. Az amerikai kormány annak nem örült volna.) Ott van az a kis apróság, hogy én vagyok az egyedüli nő a hat fős csapatban, és a pasik, akikkel dolgozom, úgy tűnik, azt hiszik, hogy az én pépes, női agyam képtelen felfogni olyan kifinomult fogalmakat, mint… a Föld gömbölyűsége, azt hiszem… A minap Sean, a csoportvezetőm harminc percet töltött azzal, hogy elmagyarázza nekem a saját doktori disszertációmat. Nagyon élénk fantáziaképeim támadtak arról, hogy fejbe vágom, és a hulláját beépítem a kád alá, de valószínűleg ezt már mind tudod. Valószínűleg csak mindentudóan üldögélsz egy felhőn egész nap. Kekszet majszolsz. Néha hárfázol. Te lustaság!

Azt hiszem, azért írom neked ezt a levelet, amit soha, de soha nem fogsz elolvasni, mert azt kívánom, bár beszélhetnék veled. Ha az életem egy film lenne, odamasíroznék a sírodhoz, és kiönteném a szívemet, míg egy közkincs D-mol szimfónia szólna a háttérben. De mivel Kaliforniában temettek el (kényelmetlen, ugye?), így a levélírás az egyetlen elérhető lehetőség.

Mindezzel azt akarom mondani: először is, hiányzol. Nagyon. Kurvára nagyon-nagyon! Hogy hagyhattál itt egyedül? Kár, Helena. Kár!

Másodszor: nagyon, nagyon hálás vagyok, hogy rám hagytad ezt a házat. Ez a legjobb, legotthonosabb hely, amiben valaha laktam, az tuti. Hétvégente a télikertben olvasok. Őszintén, sosem hittem volna, hogy beteszem a lábam egy előcsarnokos házba anélkül, hogy a biztonságiak kísérnének ki. Én csak… Korábban sosem volt olyan hely, ami az enyém lett volna. Egy hely, ami ott lesz, történjék bármi. Ha úgy tetszik, egy biztos kikötő. Érzem a jelenlétedet, ha itthon vagyok, még akkor is, ha valószínűleg a 70-es években tetted be ide a lábadat utoljára útban hazafelé egy női egyenjogúsági tüntetésről. És ne aggódj, szeretettel gondolok arra, hogy utálod a csöpögős dolgokat, és szinte hallom, ahogy azt mondod: állj le ezzel a szarsággal! Úgyhogy úgy lesz.

Harmadszor, és ez inkább kérdés, mint kijelentés: Nem bánnád, ha kinyírnám az unokaöcsédet? Mert nagyon közel állok hozzá. Mármint… nagyon közel. Gyakorlatilag most is épp ledöföm egy krumplihámozóval. Bár most jut eszembe, hogy talán pontosan ezt akartad. Hiszen a hosszú évek alatt, amióta ismertelek, soha nem említetted Liamet. Pedig ő pont olyan cégnek dolgozik, aminek a fő termékei üvegházhatású gázok, úgyhogy talán utáltad őt? Talán az egész barátságunk egy hosszú mesterterv, amiről tudtad, hogy úgy ér véget, hogy fékfolyadékot öntök a legkevésbé kedvelt rokonod teájába. Ez esetben szép munka! És utállak.

Adhatnék egy átfogó listát a rettenetességéről (van egy a Jegyzetek alkalmazásomban), de azt szeretem Zoomon keresztül Sadie-re és Hannah-ra zúdítani. Én csak… azt hiszem, szeretném megérteni, miért sodortál az egyik legszarházibb szarházinak az útjába az egész országban. A világon. Az egész rohadt Tejúton. Már csak ahogy rám néz… ahogy nem néz rám. Egyértelműen úgy gondolja, hogy fölöttem áll és…

Megszólal a csengő. Megállok a mondat közepén és a bejárathoz szaladok. Ami kábé két teljes percembe telik, ami bizonyítja a véleményemet, hogy ez a ház bőven elég nagy két embernek.

Bár azt mondhatnám, hogy Liam Hardingnak szar ízlése van a lakberendezésben! Hogy rosszul használja az inspiráló idézetes matricákat, műanyag gyümölcsöt vesz az IKEA-ban, mindenhova neon fénycsöveket ragaszt. Sajnos vagy tudja, hogyan rakjon össze egy egész szép belső berendezést, vagy az FGP Corptól kapott véres pénzből felfogadott valakit, aki profi ebben. Ez a hely a tradicionális és a modern tárgyak elegáns egyvelege; szinte biztosra veszem, hogy bárki is rendezte be, az helyesen tudja használni a színskála szót egy mondatban, és ahogy a mélyvörösek, erdőzöldek és lágy szürkék kiegészítik a keményfa padlókat, az kicsit több mint véletlen. És ott van az is, hogy minden olyan… egyszerűnek látszik. Egy ilyen nagy házban, mint ez, én kísértésbe esnék, hogy minden szobát telepakoljak asztalokkal, tálalókkal és szőnyegekkel, de Liam valahogy a legszükségesebbekre korlátozta magát. Kanapék, néhány kényelmes szék, könyvekkel teli polcok. Ennyi. A ház tágas, tele fénnyel, a dekoráció elszórt és meleg tónusú, de annál gyönyörűbb. „Minimalista”, mondta nekem Sadie, amikor videós túravezetést tartottam. „És nagyon ügyesen össze van rakva.” Azt hiszem, válaszul vicsorogtam.

És aztán ott vannak a képek a falakon, amik sajnos egyre jobban hozzám nőnek. Képek tavakról napfelkeltekor és vízesésekről napnyugtakor, sűrű erdőkről és magányos fákról, fagyos földről és virágzó mezőkről. Néhány vadállat, ami éli az életét, mindig fekete-fehérben. Nem tudom, miért, de azon kapom magam, hogy bámulom őket. A keretezés egyszerű, a téma hétköznapi, de van bennük valami. Mintha bárki is készítette volna ezeket, kapcsolódott volna a környezethez. Mintha megpróbálta volna valóban megragadni a jelenségeket, hazavinni belőlük egy darabot.

Kerestem, ki lehet a fotós, de nem találtam szignót. Valószínűleg amúgy is valami éhező egyetemista a Georgetowni Egyetemről. A lelkét is beleadta ebbe a sorozatba, remélve, hogy megveszi valaki, aki értékeli a művészetet, és ehelyett itt vannak. Egy hatalmas seggfej a tulajdonos. Lefogadom, hogy ezeket nem is Liam választotta ki. Lefogadom, hogy csak adójóváírásért vette meg őket. Talán úgy gondolta, hogy hosszútávon egy szép gyűjtemény van olyan jó, mint a részvényosztalék.

– Szükségem lesz egy aláírásra – mondja a UPS-es pasas, amikor kinyitom az ajtót. Rágózik, és kábé tizenöt évesnek látszik. Belül aggastyánnak érzem magam. – Maga nem William K. Harding, ugye?

William K. Ez szinte cuki. Utálom.

– Nem.

– Itthon van?

– Nem. – Hála az égnek!

– Ő a maga férje?

Felröhögök. Aztán még többet nevetek. Aztán rájövök, hogy a UPS-es pasi úgy hunyorog rám, mintha én lennék a gonosz nyugati boszorkány.

– Izé, nem. Bocs! Ő az én… lakótársam.

– Értem. Aláírná a lakótársa helyett?

– Persze. – A tollért nyúlok, de a kezem megáll a levegőben, amikor meglátom az FGP Corp logóját a borítékon.

Utálom őket. Még jobban, mint ahogy Liamet utálom. Nem csak otthon keseríti meg az életemet, amikor reggel fél nyolckor füvet nyír a hétnek azon az egy napján, amikor sokáig alhatok, de sért azzal, hogy az egyik szakmai ősellenségemnek dolgozik. Az FGP Corp az egyike azoknak a nagy tömörüléseknek, amik folyton környezetvédelmi zűrt kavarnak. Egy rakás túliskolázott pacák hétezer dolláros öltönyben, akik biotoxinokat szórnak szerteszét a világban, egyáltalán nem törődve a barna gödényekkel (és az emberiség teljes jövőjével, de én személy szerint jobban kötődőm a gödényekhez, amik nem követtek el semmit, hogy ezt érdemeljék).

A vastag, bélelt borítékra meredek. Liam aláírna egy EPA borítékot a nevemben? Kétlem. Vagy talán megtenné. Aztán rákötné a piros lufikra, amiket Pennywise barátjától kapott, és nézné, ahogy eltűnik a naplementében. Már 73%-ban biztos vagyok abban, hogy ő dugja el a zoknijaimat. Már négy pár hiányzik, az ég szerelmére.

– Ami azt illeti… – Mosolyogva hátralépek, élvezkedem saját kicsinyességemben. Helena, nagyon büszke lennél. – Valószínűleg nem kellene aláírnom helyette. Fogadok, hogy szövetségi bűntény, vagy ilyesmi.

A UPS-es fickó a fejét rázza.

– Tényleg nem az.

Vállat vonok.

– Ki tudhatja?

– Én. Konkrétan ez a munkám.

– Amit csodálatosan végre is hajt. – Ragyogóan mosolygok rá. – De akkor sem veszem át a borítékot. Kér egy csésze teát? Egy pohár bort? Sajtos kekszet?

A homlokát ráncolja.

– Biztosan nem? Ez expressz kézbesítés. Valaki sokat fizetett, hogy még ma átadják. Valószínűleg nagyon sürgős szarság, amire William K-nek szüksége lesz, amint hazaér.

– Így van. Nos, úgy tűnik, ez William K. problémája.

A futár füttyent.

– Ez szívtelen. – Úgy hangzik, mintha csodálna. Vagy csak rémült. – És mi a baj szegény William K-vel? Nem hajtja le a vécéülőket?

– Külön fürdőszobánk van. – Végiggondolom. – De biztosra veszem, hogy így van. Arra a nagyon valószínűtlen eshetőségre készülve, hogy egyszer az övét használom.

Bólint.

– Tudja, amikor a húgom főiskolára járt, volt egy szobatársa, akit utált. Háborúról beszélek. Végig üvöltöztek egymással. A testvérem egyszer egész listát írt a telefonjában mindarról, amit utált a pasiban, és összeomlott tőle az emlékeztető alkalmazása. Annyira hosszú volt.

Ajaj! Ez ismerősen hangzik.

– Mi lett a húgával?

Keresztbe teszem az ujjam, hogy a válasz ne az legyen, hogy: Életfogytig tartó büntetését tölti egy közeli átnevelő intézetben, amiért álmában leborotválta a fickó haját és rátetoválta a fejére, hogy „Rossz ember vagyok.”. És mégis, amit a UPS-es pasi mond, az tízszer felkavaróbb.

– Jövő júniusban házasodnak. – A fejét csóválja, és integetve megfordul. – Ki érti ezt!

Egy koncertről álmodom; egy rossz koncertről.

Tényleg inkább zaj, mint zene. Az a fajta ’70-es évekbeli német szar, ami Liamnek bakelitlemezen van meg, és néha lejátssza, amikor az egyik barátja átjön lövöldözős játékokat játszani. Hangos, visszataszító, bosszantó, és úgy érzem, órákon át tart. Aztán felébredek, és három dologra jövök rá:

Először is, szörnyen fáj a fejem.

Másodszor, az éjszaka közepe van.

Harmadszor, a zaj-zene igazából átlagos zaj, és a földszintről jön.

Betörők. Betörtek. Még csak meg sem próbálnak csendben lenni; valószínűleg fegyverük van.

Ki kell jutnom. Hívni a 911-et. Figyelmeztetnem kell Liamet, és gondoskodni róla, hogy ő…

Homlokráncolva felülök.

– Liam. – Hát persze.

Kilendülök az ágyból, és kimasírozok a szobámból. A lépcső felénél járok, amikor eszembe jut: a fürtjeim kócosak, nincs rajtam melltartó, és a sortom már tizenöt éve is túl kicsi volt, amikor ingyen megkaptam a középsuliban a lacrosse mezem részeként. Hát, nagy kár. Liamnek el kell viselnie, és a „Nincs B-bolygónk” pólómat is. Talán tanul belőle valamit.

Mire a konyhába érek, azt fontolgatom, hogy a következő hat hónapban minden áldott éjjel kézi megafonnal fogok rárontani álmában.

– Liam, tudod te egyáltalán, hány óra? – robban ki belőlem. – Te mégis mit…

Nem tudom biztosan, mire számítottam. Arra biztosan nem, hogy a hűtő tartalma a pult minden centijét elfoglalja; arra biztosan nem, hogy azt látom, hogy Liam eltökélten mészárol egy zellert, mintha az ellopta volna a parkolóhelyét; arra biztosan nem, hogy meztelen, nagyon meztelen deréktól felfelé. Kockás pizsamaalsójának alacsony a dereka.

Nagyon alacsony.

– Lennél szíves felvenni valamit? Mondjuk bébifókaprém-kabátot, vagy ilyesmit?

Nem hagyja abba a zeller szeletelését. Nem néz fel rám.

– Nem.

– Nem?

– Nem fázok. És itt lakom.

Én is itt lakom. És minden jogom megvan ahhoz, hogy ne nézzem azt a téglafalat, amit mellkasnak nevez a saját konyhámban, aminek nyugtató környezetnek kellene lennie, ahol anélkül fogyaszthatok ételt, hogy random férfi mellbimbókat kellene bámulnom. Mégis úgy döntök, hogy annyiban hagyom a dolgot és az agyam hátsó szegletébe száműzöm. Mire készen állok majd, hogy kiköltözzek, amúgy is terápiára lesz szükségem. Mit számít még egy feldolgozandó trauma? Jelen pillanatban csak vissza akarok menni aludni.

– Mit csinálsz? – kérdezem.

– Az adóvisszatérítésemet.

Pislogok.

– Én… Hogy mi?

– Minek látszik, mit csinálok?

Megfeszülök.

– Nem tudom, minek látszik, de úgy hangzik, mintha serpenyőket ütögetnél össze.

– A zaj szerencsétlen mellékhatása annak, hogy vacsorát készítek. – Biztosan végzett a zellerrel, mert egy paradicsom szeletelésével folytatja – az az én paradicsomom? –, és továbbra is levegőnek néz.

– Ó, és ez tök normális, igaz? Ötfogásos menüt főzni hétköznap hajnali egy óra huszonhét perckor?

Liam végre felnéz a szemembe, és van valami nyugtalanító a tekintetében. Nyugodtnak tűnik. Nyugodtnak tűnik, de tudom, hogy nem az. Dühös, mondom magamnak. Nagyon, nagyon dühös. Tűnj el innen!

– Akartál valamit? – A hangneme megtévesztően udvarias, és az önvédelmem egyértelműen még az ágyban alszik.

– Igen, azt akarom, hogy vedd lejjebb a hangerőt! És ajánlom, hogy az ott ne az én paradicsomom legyen!

Liam a felét a szájába pottyantja.

– Tudod – mondja tárgyilagosan, miközben rág, sikerül teli szájjal beszélnie és közben úgy néz ki, mint sokgenerációnyi gazdagság arisztokratikus eredménye. – Általában nem szokásom ébren lenni hajnali egy huszonnyolckor.

– Micsoda véletlen! Nekem sem volt az, mielőtt megismertelek téged.

– De ma – vagyis tegnap – a vezetésem alatt álló teljes jogi csapatnak éjfél utánig kellett dolgoznia. Néhány nagyon fontos hiányzó irat miatt.

Megfeszülök. Nem célozhat arra…

– Ne aggódj, az iratok meglettek. Végül. Miután a főnököm lehordott engem és az egész csapatomat. Úgy tűnik, valami balul sült el a kézbesítéskor. – Ha lézerszemmel tudna embereket felperzselni, már rég elporladtam volna. Nyilvánvalóan mindent tud a délutáni kis düh-akciómról.

– Figyelj! – Mély lélegzetet veszek. – Nem ez volt a legbüszkébb pillanatom, de nem vagyok a személyi asszisztensed. És nem értem, az miért jogosít fel arra, hogy itt csörömpölj a ház összes edényével éjnek évadján. Holnap hosszú napom lesz, szóval…

– Ahogy nekem is. És ahogy el tudod képzelni, ma is az volt. És éhes vagyok. Vagyis nem leszek halkabb. Legalábbis addig nem, amíg nem vacsoráztam.

Körülbelül tíz másodperccel ezelőttig hűvös, megfontolt dühöt éreztem. Hirtelen kész vagyok kicsavarni a kést Liam kezéből és megvágni a nyaki ütőerét. Csak egy picikét. Csak, hogy vérezzen. Nem fogom, mert nem hiszem, hogy nekem való lenne a börtön, de nem is fogom annyiban hagyni a dolgot. Próbáltam kimérten válaszolni, amikor nem volt hajlandó megengedni, hogy napelempaneleket tegyek be, amikor kidobta a serpenyős brokkolis kajámat, mert „mocsár” szaga volt, amikor kizárt a házból, míg én elmentem futni. De ez az utolsó csepp. Befejeztem! Betelt a poharam.

– A rohadt életbe, most viccelsz?

Liam olívaolajat önt egy serpenyőbe, beleüt egy tojást és úgy tűnik, visszatér az alapbeállításához: megfeledkezik arról, hogy létezem.

– Liam, akár tetszik, akár nem, én… itt… élek… Nem csinálhatod azt, amit csak akarsz!

– Érdekes. Úgy tűnik, te pontosan azt csinálod.

– Miről beszélsz? Te omlettet csinálsz hajnali kettőkor, én pedig arra kérlek, hogy ne tedd.

– Igaz. Bár az tény, hogy ha elmosogattál volna a héten, akkor nem kellett volna olyan hangosan mosogatnom…

– Jaj, fogd be! Nem mintha te nem hagynád folyton szerteszét a cuccaidat a házban.

– Én legalább nem halmozok szemetet a kuka tetejére, mintha egy dadaista szobor lenne.

A hang, ami kijön a számon… az szinte megijeszt.

– Istenem! Lehetetlen elviselni téged!

– Az nagy kár, mert itt vagyok.

– Akkor költözz el, a kurva életbe!

Csend ereszkedik ránk. Fülsüketítő, súlyos, nagyon kényelmetlen csend. Mindkettőnknek pont erre van szüksége, hogy újra és újra lejátsszuk a szavaimat a fejünkben. Aztán Liam megszólal. Lassan. Megfontoltan. Ijesztő dühvel.

– Tessék?

Azonnal megbánom. Amit mondtam, és ahogy mondtam. Hangosan. Vehemensen. Sok minden vagyok, de kegyetlen az nem. Nem számít, hogy Liam Harding olyan érzelmi skáláról tanúskodik, mint egy dió. Bántó dolgot mondtam és bocsánatkéréssel tartozom. Nem mintha különösebben akarnék, de kellene. A gond az, hogy nem bírom megállni, hogy ne folytassam.