A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Kiera Cass: The One

HarperTeen, an imprint of HarperCollins Publishers, New York

Fordította: Gázsity Mila

A könyvet tervezte: Kühne Andrea

Copyright © 2014 by Kiera Cass

Hungarian translation © Gázsity Mila, 2014

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2014

Elektronikus kiadás v.1.0.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-689-943-1

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás
Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Callawaynek.

A fiúnak, aki megmászta a fát, hogy bejuthasson szívem játszóházába, és megengedte, hogy az ő szívének koronája legyek.

1.

Ezúttal épp a Díszteremben kornyadoztunk etikettórán, amikor óriási zajjal betörtek az ablakok, és téglák süvítettek be rajtuk. Elise azon nyomban a padlóra vetette magát, és nyüszítve igyekezett az oldalajtóhoz kúszni. Celeste éles hangon felsikoltott, s már inalt is a terem hátsó része felé, alig-alig kerülve el a záporozó üvegszilánkokat. Kriss megragadta a karomat, és magával húzott, így együtt indultunk száguldva a kijárat irányába.

– Szaporán, hölgyeim! – kiáltotta Silvia.

Az őrség másodperceken belül felsorakozott az ablakoknál, és tüzelni kezdett. Lövéseik döreje még menekülés közben is ott visszhangzott a fülemben. Nem számított, hogy a lázadók kövekkel jöttek vagy puskákkal – ha valaki a palota környékén az agresszió legcsekélyebb jelét is mutatja, az életével fog fizetni érte. A támadásokat illetően már senkiben sem maradt egy hangyányi tolerancia sem.

– Gyűlölöm, hogy ebben a cipőben kell rohangálnom – zsémbelt Kriss. Ruhája bő szoknyarészét a karjára kapva, tekintetét a folyosó végére szegezve futott mellettem.

– Pedig egyikünk kénytelen lesz hozzászokni – lihegte Celeste.

– Amennyiben én leszek az, úgy kizárólag sportcipőt viselek majd – forgattam a szemem. – Annyira elegem van ebből!

– Kevesebb fecsegést, csipkedjék magukat! – bömbölte felénk Silvia.

– Hogy jutunk le innen a földszintre? – kérdezte tőle Elise.

– És mi van Maxonnal? – zihálta Kriss.

Silvia nem felelt. Egy alagsorba vezető lejáratot keresve ügettünk mögötte a folyosók útvesztőjében, miközben egymás után rohantak el mellettünk az ellenkező irányba tartó őrök. Mélységes csodálatot éreztem irántuk, s egy pillanatra eltűnődtem azon, mekkora bátorságra lehet szüksége valakinek ahhoz, hogy másokat védve egyenesen a veszély felé száguldjon.

A mellettünk elhúzó testőröket teljesen egyformának láttam, mígnem váratlanul megéreztem magamon egy zöld szempár pillantását. Aspen nem tűnt rémültnek, még csak meglepettnek sem. Felmerült egy probléma, mire már indult is, hogy rendbe tegye. Ő egyszerűen ilyen volt.

Épp csak egymásra néztünk, de nem is kellett több. Aspennel mindig is ez volt. A pillanat törtrésze alatt, szavak nélkül is meg tudtam üzenni neki: légy óvatos, nehogy bajod essen! Ő sem mondott semmit, csak ennyi sugárzott a tekintetéből: igen, te meg vigyázz magadra.

Semmi gondom nem volt a kimondatlanul maradt dolgokkal, azonban messze nem volt ekkora szerencsém azokkal a mondatokkal, amelyek elhagyták a szánkat. Legutolsó beszélgetésünk nem volt valami felhőtlen. Épp készültem elhagyni a palotát, s azt kértem tőle, adjon nekem egy kis időt, hogy túltegyem magam a Párválasztón. Aztán mégis maradtam, és nem magyaráztam el neki, hogy miért.

Talán kezdett elfogyni a türelme, talán már nem volt képes mindig a legjobbat meglátni bennem. Ezen valahogy segítenem kell. El sem tudtam képzelni egy olyan életet, amelyben Aspennek nincs helye. Még most sem, amikor pedig abban reménykedtem, hogy Maxon végül engem választ.

– Megvan! – kiáltott fel Silvia, s megnyomott egy rejtélyes kapcsolót a falon.

Elindultunk lefelé a lépcsőn, a sor élén Elise és Silvia haladt.

– A fenébe is, Elise, igyekezz már! – ordította előre Celeste. Szívesen bosszankodtam volna azon, hogy milyen türelmetlen, de tudtam, mindannyiunknak ugyanaz jár a fejében.

Miközben egyre mélyebbre jutottunk a sötétben, igyekeztem megbarátkozni a gondolattal, hogy a következő órákat már sosem kapom vissza, mert ezeket azzal vesztegetjük el, hogy kisegér módjára rejtőzködünk. Csak mentünk lefelé, lépteink zaja elnyomta a föntről érkező kiáltásokat, míg egyszer csak valahol közvetlenül mögöttünk férfihang harsant fel.

– Állj!

Krisszel azonnal megfordultunk, és belemeredtünk a sötétségbe, ahol lassan kirajzolódtak egy egyenruha körvonalai.

– Várjatok! – kiabált az előttünk haladó lányok után Kriss. – Egy őr az!

Zihálva megtorpantunk a lépcsőn. A férfi végre utolért bennünket, ő maga is lihegett.

– Elnézést, hölgyeim. A lázadók az első lövések után azonnal menekülőre fogták. Úgy látom, ma nem volt nagy kedvük harcolni.

Silvia lesimította a ruháját, majd mindannyiunk nevében szólalt meg.

– A király biztonságosnak ítélte a helyzetet? Mert ha nem, azzal maga igen komoly veszélybe sodorja ezeket a lányokat.

– A testőrség vezetője utasított. Biztos vagyok abban, hogy őfelsége…

– Maga nem beszélhet a király nevében. Gyerünk, hölgyek, induljanak tovább.

– Komolyan? – néztem az idősebb nőre. – De hát már semmi okunk sincs oda lemenni.

Olyan pillantással meredt rám, amitől egy lázadónak is inába szállt volna a bátorsága, úgyhogy befogtam a számat. Korábban kialakult kettőnk között valamiféle jó viszony, amikor Silvia tudtán kívül abban segített nekem a különóráival, hogy a figyelmemet elvonja Maxonról és Aspenről is. Pár napja azonban, a Híradóban előadott prezentációm után a barátságunk mintha semmivé foszlott volna.

– Visszafordulunk, mihelyt hivatalos parancsot hoz a királytól – közölte az őrrel. – Rajta, hölgyek, menjenek már tovább!

A férfival csalódott, cinkos pillantást váltottunk, majd haladtunk tovább a lefelé tartó lépcsőn.

Silvia a bűnbánat legcsekélyebb jelét sem mutatta, amikor húsz perc múlva felbukkant egy másik őr, s tudtunkra adta, hogy szabad visszatérnünk az emeletre.

Annyira felbosszantott az egész, hogy nem vártam sem Silviára, sem a többi lányra. Felszaladtam a lépcsőn, valahol az első emeleten visszajutottam a folyosóra, majd cipőmet a pántjánál fogva és a kezemben lóbálva tovább ballagtam a szobám felé. A szobalányaim még nem érkeztek meg, de az ágyam mellett, egy kis ezüsttálcán egy levél várt.

Azonnal ráismertem May kézírására, feltéptem a borítékot, és falni kezdtem a sorait.

Ames!

Képzeld, nagynéni lett belőlünk! Astra egyszerűen tökéletes! Bárcsak itt lehetnél, hogy a saját szemeddel lásd, de persze mindannyian tudjuk, hogy a te helyed most a palotában van. Gondolod, hogy a karácsonyt azért együtt tölthetjük? Az már nincs is olyan messze! Most muszáj visszamennem, hogy segítsek Kennának és Jamesnek. Hihetetlen, hogy a kicsi milyen cuki! Itt küldök róla egy képet. Mindannyian nagyon szeretünk!

May

Kihúztam a borítékból a fényes fotót. Rajta volt az egész családom, Kotát és engem leszámítva. Kenna férje, James valósággal ragyogott, ahogy ott feszített felesége és hunyorgó szemű kislánya felett. Kenna felült az ágyban, úgy ölelte magához az apró, rózsaszín bugyrot, s egyszerre tűnt boldognak és elcsigázottnak. Anya meg apa sugárzott a büszkeségtől, s a képen May és Gerad lelkesedése is átjött. Az csak természetes, hogy Kota nem állt ott, hiszen semmiféle előnye nem származhatott abból, ha megjelenik a családi fényképezésen. De nekem ott kellett volna lennem.

Mégsem így alakult.

Helyette itt voltam, a palotában. Néha magam sem értettem, hogy miért. Maxon még mindig sok időt töltött Krisz-szel, pedig korábban mit meg nem tett azért, hogy itt marasztaljon. A lázadók lankadatlanul támadásokat intéztek ellenünk odakintről, idebent pedig ugyanannyit ártottak az önbizalmamnak a király fagyos szavai. Folyamatosan érzékeltem Aspen jelenlétét, ám ismeretségünket teljesen titokban kellett tartanom. A tévékamerák jöttek-mentek, s magukkal ragadták életünk egy-egy darabkáját, hogy aztán ezekkel szórakoztassák a népet. Mintha mindenfelől sarokba próbáltak volna szorítani, s közben rendre lemaradtam mindarról, ami mindig is sokat jelentett nekem.

Dühösen nyeldekeltem a könnyeimet. Annyira belefáradtam a sírásba is.

Helyette elkezdtem tervezgetni. Csak úgy hozhatok helyre mindent, ha véget vetek a Párválasztónak.

Bár időről időre erősen megkérdőjeleztem, hogy szeretnék-e egyáltalán hercegné lenni, afelől hajszálnyi kétségem sem volt, hogy Maxonhoz akarok tartozni. De hogy ez tényleg bekövetkezzen, ahhoz nem elég hátradőlni és illedelmesen a sorsra bízni a dolgot. Miközben a szobalányaimat várva föl-alá sétálgattam, felidéztem magamban a királlyal folytatott utolsó szóváltásomat.

Levegőt venni se nagyon tudtam, ezért világos volt, hogy ez a vacsora elpazarolt alkalom lesz. Csakhogy az eredmény megéri majd az áldozatot. Muszáj előrelépnem, méghozzá elég gyorsan. A király szerint más lányok is tettek már bizonyos lépéseket Maxon felé – méghozzá fizikai természetű lépéseket –, és azt is hozzáfűzte, hogy az én külsőm túlságosan átlagos ahhoz, hogy ezen a téren versenyre kelhessek velük.

Mintha nem lett volna már így is épp elég bonyolult a Maxonhoz fűződő viszonyom, most még azzal a problémával is meg kellett birkóznom, hogy valahogy újra megerősítsem a bizalmat kettőnk között. Egyáltalán nem voltam biztos abban, hogy a jelenlegi helyzetben feltehetek-e bizonyos kérdéseket vagy sem. Afelől ugyan nem volt kételyem, hogy olyan messze egyik lánnyal sem ment el, de közben mégsem hagyott nyugodni a dolog. Korábban meg sem próbáltam csábító lenni – tulajdonképpen minden Maxonnal töltött, intimebb pillanatom véletlenül alakult úgy –, de muszáj volt reménykednem abban, hogy ha szándékomat egyértelművé teszem, akkor neki is feltűnik, hogy semmivel sem érdeklődöm iránta kevésbé, mint a többiek.

Nagy levegőt vettem, felszegtem az állam, és beléptem az ebédlőbe. Szándékosan késtem pár percet, abban a reményben, hogy mostanra már mindenki helyet foglalt. Ez be is jött. A hatás azonban még a vártnál is ütősebbre sikerült.

Bókoltam, lábamat úgy lendítve hátra, hogy láthatóvá váljon a szoknyarész jókora hasítéka, s szinte a teljes combom megvillanjon. A mélyvörös ruhának nem volt válla, sőt tulajdonképpen háta sem, s szinte teljesen biztosra vettem, a szobalányaim valamiféle varázslathoz folyamodtak, hogy a holmi valahogy mégis rajtam maradjon. Amikor felemelkedtem, Maxon felé pillantottam, és láttam, hogy megállt a szájában a falat. Valaki leejtett egy villát.

Lesütött szemmel léptem a székemhez, amely Krissé mellett állt.

– Ezt nem gondolhattad komolyan, America – súgta oda nekem.

Felé billentettem a fejem.

– Ne haragudj, de nem értelek. – Úgy tettem, mintha fogalmam sem lenne róla, mire céloz.

Abbahagyta az evést, egymásra meredtünk.

– Eléggé olcsó benyomást keltesz.

– Hmmm, te viszont mint ha féltékeny lennél.

Közel járhattam az igazsághoz, mert elpirult, de aztán újra a kezébe vette az evőeszközt. Sajnos kénytelen voltam annyit enni, mint valami kismadár, mert már így is szörnyen szorított a ruha. Amikor letették elém a desszertet, úgy határoztam, hogy nem kerülöm tovább Maxon pillantását – s valóban, ahogy azt reméltem is, egyenesen rám bámult. Szinte azonnal a fülcimpájához kapott, én pedig tartózkodón viszonoztam a gesztust. Aztán gyorsan Clarkson király felé kaptam a tekintetem, és igyekeztem nem elmosolyodni. Ingerültnek tűnt – egy újabb húzás, amit sikeresen megúsztam.

Elsőként kértem engedélyt az asztaltól való távozásra, így alkalmat adhattam Maxonnak arra, hogy hátulról is megcsodálhassa a ruhámat, majd a szobámba iszkoltam. Mihelyt becsuktam magam mögött az ajtót, azonnal lerántottam a cipzárt, mert már iszonyúan szerettem volna végre levegőhöz jutni.

– Hogy ment? – sietett hozzám azonnal Mary.

– Teljesen elképedt. Tulajdonképpen mindenki így volt vele.

Lucy sikkantott egyet, Anne pedig már jött is, hogy segítségére legyen Marynek.

– Mi majd fogjuk, a kisasszony meg induljon csak el – utasított, és én azonnal engedelmeskedtem. – A herceg idejön ma este?

– Igen. Nem tudom ugyan, hogy mikor, de itt lesz. – Óvatosan az ágy szélére ültem, két karomat összefonva a hasamon, hogy a lehúzott cipzárú ruha ne essen le rólam.

Anne szomorkásan pillantott rám.

– Sajnálom, hogy még néhány órán át kénytelen lesz ilyen kényelmetlenül üldögélni. De abban biztos vagyok, hogy megéri.

Elmosolyodtam, megpróbáltam olyan képet vágni, akárha a fájdalom leperegne rólam. Végtére is én mondtam azt a szobalányaimnak, hogy szeretném felkelteni Maxon érdeklődését. Arról a reményemről azonban nem tettem említést, hogy egy kis szerencsével a ruha hamarosan a padlón végzi majd.

– Itt maradjunk addig, amíg meg nem érkezik? – tudakolta Lucy, akiben csak úgy buzgott a lelkesedés.

– Nem kell, csak segítsen felhúzni a cipzárt. Még át kell gondolnom pár dolgot – válaszoltam, és felálltam, hogy hozzáférhessenek a ruha hátához.

Mary megfogta a cipzár kocsijának aprócska húzóját.

– Húzza be a hasát, kisasszony. – Engedelmeskedtem, s amikor a ruha újra rám feszült és gúzsba kötött, úgy éreztem magam, mint egy csatába tartó katona. A fegyverzet ugyan más, de az alapgondolat ugyanaz.

Ezen az éjjelen arra készültem, hogy térdre kényszerítsek egy férfit.

2.

Kinyitottam az erkélyajtót, hogy a beáradó levegő felfrissítsen. Bár már december volt, könnyű szellő csiklandozta bőrömet. Az utóbbi időben egyáltalán nem engedtek ki bennünket, legfeljebb csak testőrök kíséretében, úgyhogy kénytelen voltam ezzel beérni.

Körbejártam a szobában, gyertyákat gyújtottam, megpróbáltam hívogató légkört varázsolni. Amikor kopogtattak, elfújtam a gyufát, az ágyhoz vágtattam, felkaptam egy könyvet, és szétterítettem a ruhám szoknyarészének redőit. Bizony, Maxon, mindig pontosan így festek olvasgatás közben.

– Szabad! – szóltam ki, de a hangomat alig lehetett meghallani.

Maxon belépett, mire kecsesen felemeltem a fejem, így elkaphattam ámuló pillantását, amellyel sejtelmesen megvilágított szobámat szemlélte. Végül rám nézett, s tekintete lassan végigvándorolt közszemlére tett lábamon.

– Hát itt vagy – mondtam, becsuktam a könyvet, és felálltam, hogy üdvözöljem.

Behúzta maga mögött az ajtót, s mindvégig idomaimon tartva szemét beljebb lépett.

– Csak el szerettem volna mondani, milyen fantasztikusan nézel ki ma este.

Hátravetettem a hajamat.

– Ó, erre a ruhára célzol? Már jó ideje ott lógott a szekrény hátuljában.

– Akkor örülök, hogy elővetted.

Összefűztem ujjainkat.

– Gyere, ülj le egy kicsit. Mostanában nem sűrűn láttalak.

Nagyot sóhajtva követett.

– Sajnálom. Eléggé feszültté vált a helyzet, mivel sokan estek el a lázadók támadásai során, és te is tudod, milyen az apám. Több palotaőrt is áthelyeztünk, hogy így gondoskodjunk a családjaitok biztonságáról, emiatt viszont jóval kevesebb emberünk maradt a palotában, és apám az utóbbi időben még a szokásosnál is rosszabb. Ráadásul állandóan azzal nyaggat, hogy vessek véget a Párválasztónak, de én kitartok. Időre van szükségem, hogy alaposan végiggondolhassam az egészet.

Letelepedtünk az ágy szélére, aztán közelebb húzódtam hozzá.

– Hát persze. Ez igazán csakis rád tartozik.

– Pontosan – biccentett. – Tudom, hogy már vagy ezerszer mondtam, de megőrjít, ha sürgetni akarnak.

– Ó, tudom – biggyesztettem el a számat.

Maxon nem folytatta, és az arckifejezéséből sem tudtam semmit kiolvasni. Azon törtem a fejem, hogyan léphetnék előbbre anélkül, hogy szörnyen tolakodónak tűnnék, de fogalmam sem volt arról, hogyan hozhatnék össze hirtelenjében egy mélyen romantikus pillanatot.

– Tudom, hogy ostobán hangzik, de a szobalányaim ma új parfümmel kísérleteztek. Nem túl erős? – kérdeztem, majd oldalra billentettem a fejem, hogy a nyakam fölé hajolhasson, és beszívhassa az illatomat.

Olyan közel került hozzám, hogy az orra puha bőrömhöz ért.

– Nem, kedvesem, nagyon kellemes – súgta bele a vállam hajlatába. Ahol aztán meg is csókolt.

Nyeltem egyet, mert muszáj volt nagyon koncentrálnom. Nem veszíthettem el teljesen az irányítást a helyzet fölött.

– Örülök, hogy tetszik. Hiányoztál ám.

Éreztem, hogy keze a hátam mögé siklik, és lehajtottam a fejem. Az arca már egészen közel volt, szeme pár milliméternyi távolságból nézett az enyémbe.

– Mennyire hiányoztam? – lehelte.

A szívem összevissza kalapált fojtott hangjától, no meg attól, hogy ilyen merőn bámult rám.

– Annyira nagyon – súgtam vissza. – Annyira, de annyira.

Előredőltem, úrrá lett rajtam a vágy, hogy megcsókoljon. Maxon magabiztosan magához húzott az egyik kezével, a másikkal a hajamba túrt. A testem másra sem vágyott, csak hogy feloldódhasson a csókjában, de ebben megakadályozott a ruhám. Erről azonban eszembe jutott a tervem, s újra elfogott az idegesség.

Végigcsúsztattam a tenyeremet Maxon karján, és ujjait a ruha hátulján futó cipzár felé irányítottam, remélve, hogy ez így elég is lesz.

Keze egy pillanatra megpihent a hátamon, s közel álltam ahhoz, hogy megkérjem, húzza már le a cipzárt, amikor nevetésben tört ki.

Ez egy csapásra kijózanított.

– Mi olyan vicces? – nyögtem ki riadtan, miközben igyekeztem kitalálni, mivel tudnám diszkréten elérni, hogy ismét szabályosan lélegezzek.

– Minden eddigi ötleted közül messze ez volt a legmulatságosabb! – Maxon előrehajolt, és a térdét csapkodva kacagott.

– Ezt meg hogy érted?

Nagy puszit nyomott a homlokomra.

– Mindig is kíváncsi voltam, milyen lehet, ha te is próbát teszel így. – Itt újra felnevetett. – Ne haragudj, most dolgom van. – Felállt, s tartása még mindig arról tanúskodott, milyen remekül szórakozik. – Reggel találkozunk.

Ezzel már el is ment. Egyszerűen lelépett!

Csak ültem ott, mérhetetlenül porig alázva. Honnan a fenéből vettem, hogy nekem beválhat egy ilyen húzás? Maxon talán nem tud rólam mindent, de a jellememmel tökéletesen tisztában van. Erre előállok egy ilyen trükkel?

Lepillantottam arra a röhejes ruhára. Hát persze, hogy túlzás volt. Ilyen messzire még Celeste sem ment volna el. A frizurám túlságosan kimódolt, a sminkem túl sok. A herceg attól a pillanattól fogva tisztán látta, miben mesterkedem, hogy belépett a szobába. Sóhajtozva körbesétáltam a szobában, elfújtam a gyertyákat, és azon tépelődtem magamban, hogy leszek képes másnap Maxon szemébe nézni.

3.

Komolyan fontolóra vettem, hogy azt füllentem, gyomorhurutom van. Esetleg bénító fejfájásom támadt. Pánikrohamom. Bármi, de bármi, csak ússzam meg, hogy le kelljen mennem reggelizni.

Azonban eszembe jutott, amikor Maxon arról beszélt, hogy muszáj bátran viselkedni. Ebben igazán nem voltam valami erős…, de ha lemennék, ha legalább megjelennék a reggelinél, azt valószínűleg még ő is elismerné.

Remélve, hogy valamit talán feledtethetek az éjszaka történtekből, arra kértem a szobalányaimat, adják rám a legszemérmesebb ruhámat. Miután meghallották a kívánságomat, már tudták, hogy bölcsebb, ha meg sem kérdezik, hogyan zajlott az előző este. A ruha felső része valamivel zártabb volt annál, amit az angelesi meleg éghajlaton általában viseltünk, az ujja majdnem a könyökömig leért, de igen tetszetős, virágmintás darab volt, szöges ellentéte annak, amiben múlt éjjel parádéztam.

Amikor beléptem az ebédlőbe, alig voltam képes Maxon felé pillantani, de legalább a tartásomra nem lehetett panasz.

Aztán végül mégis felé lestem, és tapasztalhattam, amint vigyorogva figyel engem. Alaposan megrágta a szájában lévő falatot, és rám kacsintott, én azonban azonnal lehajtottam a fejem, mintha minden figyelmemet az előttem álló quiche kötné le.

– De örülök, hogy ma ruhában jöttél – jegyezte meg csípősen Kriss.

– De örülök, hogy ilyen jó kedved van.

– Beléd meg mi ütött? – sziszegte felém.

– Ez nekem ma nem megy, Kriss – adtam fel elkeseredve. – Egyszerűen csak hagyj békén.

Egyetlen másodpercre mintha fontolóra vette volna, hogy tovább kötekedik, de szerintem végül úgy ítélte meg, hogy az egész nem éri meg a fáradságot. Kissé kihúzta magát, és tovább evett. Valamiféle igazolást jelentett volna, ha előző este sikerrel járok, így azonban még csak azt sem tudtam tettetni, hogy különösebben büszke lennék.

Újra megkockáztattam egy pillantást a herceg felé. Már nem nézett rám, de miközben felvágta az ételét, az arcán még mindig önelégült kifejezés ült. Na, ebből elég! Nem fogok végigszenvedni egy ilyen napot! Már épp arra készültem, hogy elájulok, vagy váratlanul a gyomromhoz kapok – bármit, csak elhagyhassam az ebédlőt –, amikor belépett egy komornyik. Ezüsttálcán borítékot hozott, amit mély meghajlással odatartott Clarkson király elé.

A férfi elvette a levelet, és gyorsan végigfutotta.

– A fene essen a franciákba – mormolta. – Bocsáss meg, Amberly, de úgy tűnik, egy órán belül indulnom kell.

– Újabb gond adódott a kereskedelmi egyezménnyel? – tudakolta halkan a nő.

– Igen. Pedig azt hittem, hogy már hónapokkal ezelőtt megállapodtunk mindenben. Ebben az ügyben kénytelenek leszünk ragaszkodni az álláspontunkhoz. – Felállt, a szalvétáját a tányérjára vetette, és az ajtó felé indult.

– Apa – szólt utána Maxon, aki szintén felegyenesedett –, jöjjek én is?

Magam is különösnek tartottam, hogy kifelé menet a király nem kezdett el utasításokat osztogatni fiának, ahogy az általában történni szokott. Ehelyett Maxon felé fordult, a tekintete hűvös volt, a hangja metsző.

– Majd akkor tapasztalhatod meg, miket tesz egy király, ha készen állsz arra is, hogy úgy viselkedj, ahogy uralkodóhoz illik. – Mindössze ennyit vetett oda, és már el is hagyta a helyiséget.

Maxon csak állt döbbenten és mélységes zavarban, hogy az apja itt, mindenki előtt szégyenítette meg. Aztán visszaült, és az anyjára emelte a pillantását.

– Ha egészen őszinte akarok lenni, nem is nagyon vágytam erre a repülőútra – jegyezte meg, tréfával próbálva oldani a feszültséget. A királyné elmosolyodott, ahogy az tőle elvárható volt, mi pedig úgy tettünk, mintha mi sem történt volna.

A lányok is végeztek a reggelijükkel, majd engedélyt kértek, hogy átvonulhassanak a Hölgyek Szalonjába. Amikor az asztal mellett rajtam kívül már csak Elise és Maxon maradt, a hercegre emeltem a tekintetemet. Egyszerre nyúltunk a fülcimpánkhoz, aztán mindkettőnk szája mosolyra húzódott. Végül Elise is távozott, mi pedig elindultunk egymás felé, s a terem közepén összetalálkoztunk.

– Az én hibám, hogy apád nem visz magával – szólaltam meg panaszos hangon, mit sem törődve a körülöttünk takarító szobalányokkal és komornyikokkal.

– Hm, talán tényleg így van – felelte viccelődve. – De hidd el, nem ez az első alkalom, hogy így mutatja meg, hol a helyem, és millió érvet tudna felsorakoztatni amellett, hogy miért is teszi ezt velem. Az sem lepne meg, ha ezúttal semmi külön oka nem lenne rá, s pusztán gonoszkodásból csinálná. Nem akarja kiengedni a kezéből az irányítást, pedig ez egyre valószínűbbé válik, minél közelebb kerülök ahhoz, hogy feleséget válasszak magamnak. Bár az is igaz, hogy mindketten tudjuk, valójában sosem fogja teljesen átadni a hatalmat.

– Akkor akár nyugodtan haza is küldhetsz. Sosem fogja hagyni, hogy engem válassz. – Maxonnak még mindig nem említettem, hogy miután valami módon rávette apját, hogy hadd maradhassak, a király elkapott a folyosón és megfenyegetett. Clarkson király világosan utalt arra, hogy jobb, ha hallgatok a beszélgetésünkről, én pedig nem akartam felbőszíteni. Ugyanakkor kifejezetten gyűlöltem, hogy titkolóznom kell Maxon előtt.

– Egyébként… – folytattam karomat összefonva mellemen –, a múlt éjszaka után nehezen tudnám elhinni, hogy a továbbiakban is szeretnél itt tartani.

Az ajkába harapott.

– Sajnálom, hogy kinevettelek, de most őszintén, mi mást tehettem volna?

– Nekem bőven voltak ötleteim – mormoltam halkan, mert még mindig szörnyen zavarba jöttem a gondolattól, hogy megpróbáltam elcsábítani. – Olyan hülyének érzem magam – nyögtem ki és a tenyerembe temettem az arcomat.

– Hagyd abba – szólt rám gyengéden, és odahúzott magához. – Hidd el, hatalmas volt a kísértés. Csakhogy te nem olyan lány vagy.

– És biztos, hogy nem is kéne olyannak lennem? Nem lehet, hogy ez is része annak, ami mi ketten vagyunk? – nyüszítettem bele a mellkasába.

– Emlékszel még arra az éjszakára, amit az óvóhelyen töltöttünk? – súgta a fülembe fojtott hangon.

– Igen, de akkor tulajdonképpen búcsúzkodtunk.

– Micsoda fantasztikus búcsú lett volna!

Elléptem mellőle, és játékosan meglegyintettem. Ő felnevetett, és látszott rajta, mennyire felderíti, hogy sikerült oldania a feszültséget.

– Borítsunk fátylat az egészre – javasoltam.

– Rendben – egyezett bele. – Különben is, rád meg rám most komoly feladat vár.

– Igen?

– Bizony, és mivel apám elutazott, talán itt az alkalom, hogy nekifogjunk az ötletelésnek.

– Rendben! – vágtam rá izgatottan, mert feldobott, hogy végre van valami, ami csak kettőnket érint.

De aztán nagyot sóhajtott, és rögtön elfogott az idegesség a tervét illetőleg.

– Teljesen jól látod a helyezetet. Apa tényleg nem néz téged jó szemmel. Viszont rákényszeríthetjük arra, hogy elfogadjon, amennyiben egy valamiben sikerrel járunk.

– És az mi is lenne?

– El kell érnünk, hogy te légy a nép kedvence.

A szememet forgattam.

– Ezen kellene dolgoznunk? Maxon, ez egyszerűen lehetetlen. Miután megpróbáltam megmenteni Marlee-t, láttam egy közvélemény-kutatás adatait Celeste egyik magazinjában. Az emberek éppen csak elviselnek.

– A véleményeken lehet változtatni. Ne hagyd, hogy egyetlen alkalom a kedvedet szegje!

Még mindig teljesen reménytelennek éreztem a helyzetet, de mit mondhattam volna? Ha ez az egyetlen lehetőségem, akkor illene legalább megpróbálkoznom vele.

– Hát jó – mondtam. – De figyelmeztetlek, nem fog bejönni.

Arcán pajkos mosoly jelent meg, mellém lépett, és hosszan, lassan megcsókolt.

– Szerintem pedig igen.

4.

Amikor beléptem a Hölgyek Szalonjába, a fejemben még mindig Maxon új terve járt. A királyné egyelőre nem érkezett meg, a lányok pedig az ablakhoz gyűltek, és valamin kacarásztak.

– America, gyere csak! – hívott sürgető hangon Kriss. Még Celeste is mosolyogva fordult felém, és intett, hogy menjek oda hozzájuk.

Egy kissé szorongtam attól, hogy mi várhat rám, de azért csak elindultam a kis csoport felé.

– Ó, édes istenkém! – szakadt ki belőlem.

– Szerintem is – sóhajtott hatalmasat Celeste.

A palotaőrök nagyjából fele éppen a kertet kocogta körbe, méghozzá félmeztelenül. Aspen korábban már mesélte, hogy az őrök injekciókat kapnak, hogy így biztosítsák a kondíciójukat, de úgy tűnt, ezen kívül is mindent megtesznek azért, hogy csúcsformában maradjanak.

Bár mindannyian Maxonért rajongtunk, azért mégsem mehettünk el csak úgy egy sereg helyes fiatalember látványa mellett.

– Az a szőke fiú – suttogta Kriss. – Legalábbis azt hiszem, hogy szőke. Annyira rövidre van vágva a hajuk!

– Nekem ez tetszik – jegyezte meg halkan Elise, amikor egy újabb palotaőr futott el az ablakunk előtt.

Kriss kuncogásban tört ki.

– El sem hiszem, hogy ezt csináljuk!

– Ó, hohó! Az a pasas, ott, az a zöld szemű! – ujjongott Celeste Aspenre mutatva.

– Vele táncoltam a halloweeni bálon, és éppolyan szellemes, mint amilyen jóképű – sóhajtott nagyot Kriss.

– Én is táncoltam ám vele – hencegett Celeste. – Jó esély van arra, hogy ő a legdögösebb őr az egész palotában.

Képtelen voltam elfojtani feltörő, halk nevetésemet. Az jutott eszembe, hogyan érezné magát Celeste, ha megtudná, hogy Aspen hajdan Hatos volt. Csak néztem, ahogy szalad, és felidéztem magamban azt a több száz alkalmat, amikor azok a karok engem öleltek.

A távolság Aspen és köztem elkerülhetetlenül egyre csak nőtt, de még mindig komolyan foglalkoztatott, nem lenne-e mégis valami módja annak, hogy egy darabkát megtarthassunk mindabból, ami korábban köztünk volt. Mert mi van, ha szükségem lesz rá?

– És mi a te véleményed, America? – fordult hozzám Kriss.

Aspen volt az egyetlen, aki egyáltalán feltűnt nekem, de iménti fájdalmas gondolataim után ez most annyira ostobaságnak tűnt. Inkább megpróbáltam elkerülni a válaszadást.

– Nem is tudom. Mindannyian elég jól festenek.

– Elég jól festenek? – ismételte el Celeste. – Most szórakozol? Egész életemben nem sokszor láttam ennyire jóképű pasikat!

– De hát ezek csak fiúk, akik ledobták az ingüket – ellenkeztem.

– Na ja, úgyhogy élvezd is ki, mert aztán már csak mi hármunkat nézegethetsz majd – vetette oda csípősen.

– Nem számít. Maxon éppen olyan jól néz ki félmeztelenül, mint ezek a fiatalemberek.

– Hogy micsoda? – sikított fel Kriss.

Egy szempillantással azután, hogy a szavak elhagyták a számat, rájöttem, hogy mit is kotyogtam el. Három szempár szegeződött rám.

– És egészen pontosan mikor is félmeztelenkedtetek ti Maxonnal? – követelt választ Celeste.

– Én nem is…

– De Maxon igen? – csapott le Kriss. – Szóval tulajdonképpen erről szólt az a tegnapi förtelmes ruha?

Celeste levegő után kapkodott.

– Ringyó!

– Na ne! – horkantam fel.

– Miért, mire számítottál? – csattant fel, és keresztbe fonta mellén két karját. – Vagy esetleg elmesélhetnéd, hogy pontosan mi történt, és miért látjuk rosszul a helyzetet.

Csakhogy ezt nem tehettem. Korántsem voltak romantikusak a körülmények, amikor levettem Maxon ingét, de azt mégsem mondhattam el nekik, hogy azokat a sebeket láttam el a hátán, amelyeket a király verése ejtett rajta. A herceg egész életében megőrizte ezt a titkot. Ha most elárulom, akkor köztünk már semmi sem lehet.

– Celeste volt félig pucér, amikor a folyosón odabújt hozzá! – jegyeztem meg vádaskodón, és ujjammal a nyomaték kedvéért felé böktem.

A lány álla leesett.

– Ezt meg honnan tudod?

– Ezek szerint mindenki más meztelenkedett már Maxonnal? – tudakolta elszörnyedve Elise.

– Nem is voltunk meztelenek! – kiáltottam.

– Rendben – szögezte le Kriss, és felemelte két kezét. – Ezt tisztáznunk kell. Ki mit csinált Maxonnal?

Egy darabig mindenki hallgatott, senkinek sem volt kedve elsőként megszólalni.

– Én megcsókoltam – bökte ki végül Elise. – Összesen háromszor, és ez minden.

– Én még egyáltalán nem csókolóztam vele – vallotta be Kriss. – De ez az én döntésem volt. Ha hagynám, megcsókolna.

– Komolyan? Egyszer sem? – meredt rá döbbenten Celeste.

– Egyetlenegyszer sem.

– Hát, én viszont elég sokszor csókolóztam vele. – Celeste hátravetette a haját. Látszott rajta, hogy eldöntötte magában, inkább büszke lesz a dologra, mintsem szégyellje. – És a legjobb éppen akkor éjszaka volt, a folyosón – emelte rám a tekintetét. – Egyfolytában arról sugdolóztunk, mennyire izgi, hogy bármikor rajtakaphatnak bennünket.

Végül mindannyian rám néztek. A király szavai jártak a fejemben, amikor arra célozgatott, hogy a többi lány talán bőkezűbben osztogatja a kegyeit, mint amire én hajlandó vagyok. De tudtam, hogy ez csak egy újabb fegyver volt kimeríthetetlen eszköztárából, csak egy újabb módja annak, hogy megmutassa, mennyivel kevesebbet érek a többieknél. Eljött az idő, hogy én is bevalljak mindent.

– Maxon nem Oliviával, hanem velem csókolózott először. Csak nem akartam, hogy ezt bárki megtudja. Volt néhány… intimebb pillanatunk… és egy ilyen során esett meg, hogy Maxonról lekerült az inge.

– Lekerült róla? Valami varázslat hatására egyszerűen leröppent róla? – ragaszkodott a pontossághoz Celeste.

– Levetette – ismertem be.

De Celeste még ezzel sem érte be.

– Ő vette le, vagy te vetkőztetted le?

– Azt hiszem, valahogy ketten csináltuk.

Egy feszültséggel teli pillanat, aztán Kriss vette át a szót.

– Na jó, akkor már mindannyian tudjuk, hányadán állunk.

– Hányadán is? – érdeklődte meg Elise.

Senki sem felelt.

– Én csak azt szeretném mondani… – fogtam bele a magyarázkodásba –, hogy azok a pillanatok igazán fontosak voltak számomra, és nagyon kedvelem Maxont.

– Ezzel arra célzol, hogy mi nem? – horkant fel Celeste.

– Rólad ezt pontosan tudom.

– Hogy merészelsz…?

– Celeste, egyikünk előtt sem titok, hogy te egyszerűen csak olyan valakire vágysz, akinek hatalma van. Bármibe fogadnék, hogy kedveled ugyan Maxont, de nem vagy belé szerelmes. Neked csak a korona kell.

Celeste mindezt egyetlen szóval sem tagadta, viszont azonnal Elise felé pördült.

– És mi van ővele? Mert belőle sem nézek ki egy szemernyi érzelmet sem!

– Én visszafogott vagyok. Esetleg te is kipróbálhatnád néha – vágott vissza azonnal Elise. Tulajdonképpen rögtön jobban megkedveltem, amikor láttam, hogy indulatba tud jönni. – Az én családomban mindig is az volt a szokás, hogy a szülők keresnek férjet a lányoknak. Tudtam, hogy rám is ilyen házasság vár, mindössze erről van szó. Lehet, hogy nem vagyok fülig szerelmes Maxonba, de tisztelem. A szerelem megjöhet idővel.

Kriss szavai együtt érzőn csengtek: – De Elise, ez eléggé elkeserítően hangzik.

– Pedig nem az. Vannak a szerelemnél lényegesebb dolgok is.

Mindannyian Elise-re meredtünk, s a szavai egy ideig még ott visszhangoztak körülöttünk. Küzdöttem a családomért, mert szerettem őket, és Aspenért is. És most, bár már a gondolata is megriasztott, egészen biztosra vettem, hogy ugyanez az érzés vezérelte minden Maxonra vonatkozó tettemet, még a reménytelenül ostobákat is. Na de mi van, ha tényleg létezik ennél fontosabb dolog is?

– Jó, én kimondom: szeretem Maxont – szakadt ki Krissből. – Szerelmes vagyok belé, és hozzá akarok menni feleségül.

Mélázásomból hirtelen kénytelen voltam visszatérni a lányokkal folytatott megbeszéléshez, pedig bármit megadtam volna, ha sikerül valahogy beleolvadnom a szőnyegbe. Mi a fenét indítottam itt el?

– Gyerünk, America, ideje vallani – követelte Celeste.

Teljesen ledermedtem, alig kaptam levegőt. Beletelt egy kis időbe, mire megtaláltam a megfelelő szavakat.

– Maxon tisztában van azzal, hogyan érzek, és egyedül ez számít.

Celeste a szemét forgatta csak a válaszom hallatán, de legalább nem erőszakoskodott tovább. Nem volt kétségem afelől, hogy attól tart, esetleg én is ugyanilyen szívósan próbálnám belőle kiszedni az igazat.

Csak álltunk, és egymást néztük. A Párválasztó már hónapok óta futott, de most először rajzolódtak ki előttünk tisztán a frontvonalak. Most először pillanthattunk be abba, milyen a kapcsolata a többieknek a herceggel – legalábbis egy szempontból –, s hasonlíthattuk össze az eredményeinket.

Hamarosan belépett a királyné és köszöntött bennünket. Bókoltunk előtte, majd mindannyian visszavonultunk egy-egy sarokba, és saját gondolatainkba mélyedtünk. Talán mindig is lehetett volna tudni, hogy így ér majd véget. Egyetlen herceg volt és négy lány, akik közül hárman úgy távoznak, hogy legfeljebb egy érdekes történetük lesz arról, mivel is töltötték ezt az őszt.

5.

Kezemet tördelve járkáltam fel-alá a földszinti könyvtárban, s igyekeztem fejben összerakni a mondandómat. Tudtam, muszáj lesz Maxonnak beszámolnom az imént történtekről, még mielőtt valamelyik másik lánytól értesülne róla, de ez korántsem jelentette azt, hogy lelkesedem is a feladatért.

– Kop-kop – szólalt meg, és már be is lépett. Azonnal szemet szúrt neki a szorongásom. – Mi a baj?

– Ne légy dühös – kezdtem bele, miközben elindult felém.

Lelassított, nyugtalan arckifejezése mostanra éberré vált.

– Azon leszek.

– A lányok tudnak arról, hogy láttalak már ing nélkül. A hátadról egy szót sem szóltam – biztosítottam azonnal, mert sejtettem, mi lenne a következő kérdése. – Pedig szerettem volna, mert most azt képzelik, hogy mi ketten valami smacibajnokságot rendeztünk.

– Végül az is lett belőle – mosolyodott el.

– Ez egyáltalán nem vicces, Maxon! Most mindannyian utálnak engem.

A szeme még akkor is csillogott, amikor átölelt.

– Nem haragszom, ha ez vigasztal. Amíg megőrzöd a titkomat, addig engem nem zavar a dolog. Habár kissé megdöbbent, hogy elmesélted nekik. Egyáltalán hogy merült fel ez a téma?

Fejemet a mellkasába fúrtam.

– Azt hiszem, ezt képtelen lennék bevallani neked.

– Hmmm. – Éreztem, ahogy hüvelykujja fel-le siklik a hátamon. – Azt hittem, mind a ketten igyekszünk megerősíteni magunkban a másik iránti bizalmat.

– Ez így is van. És most azt kérem, hidd el nekem, hogy ha elmondanám, az rosszabb lenne. – Talán tévedtem, de valamitől volt egy olyan érzésem, hogy abból csak baj származna, ha bevallanám Maxonnak, hogy egy csapat félmeztelen, izzadt palotaőrön legeltettük a szemünket.

– Rendben – jelentette ki egy idő múlva. – A lányok tudomást szereztek arról, hogy láttál hiányos öltözékben. Van más is?

Pár másodpercet haboztam.

– Arról is tudnak, hogy velem csókolóztál először. És én is értesültem mindarról, amit velük csináltál, vagy nem csináltál.

Hátrahőkölt.

– Micsoda?

– Miután kiszaladt a számon az a dolog arról, hogy félmeztelen voltál, mindenki elkezdte a másikat bemártani, és végül mindannyian bevallottunk mindent. Hallottam, hogy rengeteget csókolóztál Celeste-tel, és már rég megcsókoltad volna Krisst is, ha hagyta volna. Minden terítékre került.

Maxon tenyerével végigsimított az arcán, és hátralépett, miközben igyekezett mindent megemészteni.

– Ezek szerint már semmi magánéletem nem maradt? Egy hangyányi sem? És mindezt azért, mert nektek négyőtöknek muszáj volt összevetnie, hogy ki meddig jutott velem? – A tény egyértelműen szörnyen felzaklatta.

– Tudod, ahhoz képest, hogy számodra mennyire fontos az őszinteség, igazán lehetnél hálásabb is.

Megtorpant és rám meredt.

– Mire célzol?

– Most legalább mindenki tud mindenről. Mindannyian tisztán látjuk, hogy hányadán állunk, és annyi szent, hogy én ennek örülök.

– Szóval te örülsz! – forgatta a szemét a herceg.

– Ha elmondtad volna, hogy Celeste meg én nagyjából ugyanott tartunk testi szempontból, akkor eszembe sem jutott volna azt tenni, amivel tegnap este megpróbálkoztam. Van fogalmad arról, hogy mennyire megalázó volt?

Csak horkantott, és tovább masírozott fel-alá.

– Ugyan már, America, amennyi csacsiságot mondtál és tettél már, eléggé meglep, hogy akad még valami, ami zavarba tud hozni.

Talán az iskoláztatásom hiányosságai tehettek róla, de beletelt egy másodpercbe, mire felfogtam, hogy pontosan mit is mondott. Maxon mindig is kedvelt, legalábbis ezt állította. Azt is tudtam, hogy mások egészen másként ítélnek meg. Ezek szerint ő is?

– Akkor én megyek – suttogtam. Képtelen voltam a szemébe nézni. – Sajnálom, hogy eljárt a szám arról az alkalomról, amikor nem volt rajtad ing. – Amikor elindultam kifelé, olyan jelentéktelennek éreztem magam, hogy biztosra vettem, ez fel sem tűnt neki.

– Ugyan már, America. Nem úgy értettem…

– Semmi baj – motyogtam. – Majd jobban vigyázok a számra.

Miközben fellépkedtem az emeletre, egyáltalán nem tudtam arról, hogy szeretném-e, ha Maxon utánam jönne, vagy sem. De nem is jött.

A szobámba lépve láttam, hogy ott szorgoskodik Anne, Mary és Lucy is. Épp ágyneműt cseréltek, és a polcról törölgették a port.

– Üdvözlöm, kisasszony – fordult felém Anne. – Inna egy kis teát?

– Nem, inkább elüldögélek az erkélyen. Ha valaki jönne, kérem, közöljék vele azt, hogy lepihentem.

Anne enyhén ráncolta a homlokát, de aztán bólintott.

– Természetesen.

Egy darabig csak ültem odakint, a friss levegőn, aztán végigolvastam a Silviától kapott kötelező tananyagot. Szundikáltam kicsit, utána pedig hegedültem egyet. Nem igazán számított, mivel foglalom el magam, csak Maxonnal és a többi lánnyal ne kelljen találkoznom.

Minthogy a király távol volt, engedélyt kaptunk arra, hogy a lakosztályunkban étkezzünk, amivel én éltem is. Éppen a citromos-borsos csirkét falatoztam, amikor kopogtak az ajtón. Talán üldözési mániám volt, de biztosra vettem, hogy Maxon az. Fel sem merült, hogy most beszéljek vele. Karon kaptam Maryt és Anne-t, s már indultam is a fürdőszoba felé.

– Lucy! Mondja neki azt, hogy éppen fürdök – utasítottam fojtott hangon harmadik szobalányomat.

– Neki? Hogy fürdik?

– Igen. Be ne engedje – közöltem határozottan.

– Pontosan miről is van szó? – tudakolta Anne, amikor becsuktam magunk mögött az ajtót, majd odatapasztottam hozzá a fülem.

– Hallanak valamit? – kérdeztem.

Mind a ketten az ajtóhoz simultak, s figyelmesen hallgatóztak, hátha megüti a fülüket valami értelemmel bíró hangfoszlány.

Lucy hangja mintha igen távolról jutott volna el hozzám, de amikor az ajtó réséhez hajoltam, máris tisztábban hallottam a kinti párbeszédet.

– A fürdőben van, felség – jelentette éppen higgadtan Lucy. Szóval tényleg Maxon volt az.

– Ó! Abban reménykedtem, hogy esetleg még vacsorázik. Szívesen tartottam volna vele.

– A kisasszony úgy döntött, hogy vacsora előtt fürdőt vesz. – A lány hangja enyhén megremegett, érezhetően szenvedett attól, hogy füllentenie kell.

Gyerünk, Lucy. Tarts ki!

– Értem. Nos, talán ha szólna neki, hogy hívasson, mihelyt végzett. Szeretnék beszélni vele.

– Ööö… felség… lehet, hogy ez egy kivételesen hosszúra nyúló fürdés lesz…

Maxon egy darabig hallgatott.

– Ó. Hát akkor… Akkor kérem, tudassa a kisasszonnyal, hogy itt voltam, és kérem, értesítsen, amikor beszélgetni szeretne. Mondja meg neki, hogy nem számít, hány óra van, el fogok jönni.

– Igen, uram.

Jó időre csönd támadt, már kezdtem azt hinni, a herceg távozott.

– Khm… köszönöm – mondta végül. – Jó éjszakát.

– Jó éjt, felség.

Ezután pár másodpercig még a fürdőszobában maradtam, mert egészen biztos akartam lenni abban, hogy nincs már ott. Amikor előbújtam, Lucy még mindig az ajtónál állt. A szobalányaimra emeltem a tekintetem, és láttam a kérdéseket a szemükben.

– Ma este inkább magam szeretnék maradni – magyaráztam tétován. – Sőt azt hiszem, másra ma már nem is vágyom. Kérem, vigyék el a tálcámat, aztán pedig készülni kezdek a lefekvéshez.

– Ne maradjon itt egyikünk? – tudakolta Mary. – Ha esetleg mégis el szeretne küldeni a hercegért?

Jól láttam a szemükön, mennyire reménykednek ebben, de kénytelen voltam csalódást okozni nekik.

– Nem, most csak egy kis pihenésre van szükségem. A herceggel majd reggel találkozom.

Furcsa érzés volt úgy lefeküdni, hogy tudtam, van valami tisztázatlan ügyünk Maxonnal, de abban a pillanatban egyáltalán nem akartam vele beszélni. Úgy éreztem, nem lenne semmi értelme. Annyi megpróbáltatásban volt már részünk együtt, annyit kísérleteztünk azzal, hogy kapcsolatunk működjön… ugyanakkor az is egyértelművé vált, hogy ha tényleg ezt szeretnénk, ahhoz még rengeteget kell dolgoznunk rajta.

Még nem hajnalodott, amikor váratlanul és hirtelen felvertek. Szobámat a folyosóról beáradó fény világította meg, s amikor az őr belépett, még mindig a szememet dörzsölgettem.

– Lady America, kérem, keljen fel – mondta.

– Mi a baj? – kérdeztem ásítva.

– Sürgős ügyben várják odalent.

Abban a pillanatban mintha megfagyott volna ereimben a vér. Éreztem, a családommal van baj. Meghaltak. Küldtünk ugyan testőröket, figyelmeztettük az otthoniakat, hogy számíthatnak ilyesmire, de a lázadók egyszerűen túlerőben voltak. Ugyanez történt Natalie-val is. Amikor a lázadók megölték a húgát, azért hagyta el a Párválasztót, mert attól fogva ő maradt az egyetlen gyerek a családjában. Már egyikünk rokonai sem voltak biztonságban.

Lerúgtam a takarót, papucsot, köntöst kaptam magamra. Úgy rohantam a folyosón és a lépcsőn is, hogy lefelé menet kétszer majdnem orra estem.

Amikor az első emeletre értem, megláttam Maxont, amint komoly arccal éppen egy palotaőrrel tárgyal. Odafutottam hozzá, elfeledkezve mindarról, ami az utóbbi két napban történt.

– Jól vannak? – nyögtem ki, miközben minden erőmmel azon voltam, hogy ne sírjam el magam. – Mennyire rossz a helyzet?

– Micsoda? – kérdezett vissza, és átölelt, bár erre nem számítottam.

– A szüleim, a testvéreim… Jól vannak?

Maxon hirtelen mozdulattal eltartott magától, hogy a szemembe nézhessen.

– Az égvilágon semmi bajuk, America. Bocsáss meg, tudhattam volna, hogy ez lesz az első gondolatod.

Annyira megkönnyebbültem, hogy kis híján elbőgtem magam.

Maxon kissé zavartan folytatta: – Lázadók érkeztek a palotába.

– Hogy mi? – sikoltottam fel. – Akkor miért nem rejtőzünk el?

– Mert nem azért jöttek, hogy megtámadjanak.

– De akkor miért vannak itt?

Válaszképpen nagyot sóhajtott.

– Csak két lázadó jött, az Északiak táborából. Fegyvertelenek, és kifejezetten az volt a kívánságuk, hogy velem tárgyalhassanak… és veled.

– De miért velem?

– Erről fogalmam sincs, én mindenesetre szeretnék találkozni velük, és úgy gondoltam, ha kedved van hozzá, akkor erre neked is alkalmad nyílhat.

Végignéztem magamon, kezemet a hajamhoz kaptam.

– Hálóingben vagyok.

Maxon arcán mosoly jelent meg.

– Tudom, de a helyzet csöppet sem hivatalos. Nincs semmi baj.

– Te azt szeretnéd, ha veled tartanék?

– Ez teljességgel tőled függ, de engem eléggé érdekel, miért épp rád esett a választásuk. Nem hinném, hogy elárulnák nekem, ha nem jössz oda.

Bólintottam, magamban az esélyeket latolgattam. Nem voltam egészen biztos abban, hogy szeretnék a lázadókkal találkozni. Fegyvertelenek vagy sem, valószínűleg jóval veszélyesebbek, mint én valaha is lehetnék. De ha Maxon úgy véli, hogy képes vagyok rá, akkor talán nem ártana…

– Na jó – jelentettem ki összeszedve magam –, rendben.

– Nem esik semmi bántódásod, America, ezt megígérem. – A keze még mindig az enyémen nyugodott, s most gyengéden megszorította ujjaimat. Aztán az őrhöz fordult. – Mehetünk. A pisztolya azért legyen a keze ügyében.

– Természetesen, felség – felelte a férfi, majd a Díszterembe kísért bennünket, ahol két alak álldogált több palotaőr gyűrűjében.

Jó pár másodpercben beletelt, mire szememnek sikerült rátalálnia Aspenre a sok ember között.

– Visszafüttyentené a szolgáit? – érdeklődte meg az egyik lázadó. Magas, karcsú, szőke férfi volt. Csizmája sáros, ruhája olyan, mint amit a Hetesek viselnek: erős anyagból készült nadrág, amit úgy igazítottak rá, hogy a testére simuljon, viharvert bőrdzseki, alatta foltozott ing. Nyakába akasztva hosszú láncon egy enyhén rozsdás iránytű lógott, s minden mozdulatára ingaként ellendült. Kemény legénynek tűnt, de semmiképpen sem ijesztőnek. Erre egyáltalán nem számítottam.

De még ennél is jobban meglepett az, hogy egy lány kísérte el. Ő szintén csizmát viselt, de mintha a praktikusság mellett igyekezett volna csinosabban kinézni: leggings volt rajta a szoknyája alatt, amely ugyanabból az anyagból készült, mint a férfi nadrágja. Az őt körülvevő őrök ellenére magabiztos tartással, csípőjét enyhén oldalra billentve álldogált. Ha nem ismertem volna rá arcvonásaira, kurta szabású kabátkáját akkor sem feledtem volna el: farmeranyagból készült, s több tucat hímzett virág díszítette.

Jelzésszerű bókolással emlékeztetett arra, hogy mi már találkoztunk. Különös hang tört elő belőlem, félig halk sikoly, félig kacagás.

– Mi a baj? – fordult felém Maxon.

– Majd később – súgtam vissza.

Értetlenül, de azért megnyugtatóan újra megszorította a kezemet, majd megint a vendégeinkre emelte a tekintetét.

– Azért jöttünk, hogy békésen tárgyaljunk – szólalt meg az idegen. – Fegyvertelenek vagyunk, de a palotaőrök meg is motoztak bennünket. Tudom, nem illik azt kérnem, hogy négyszemközt beszélgessünk, de olyan dolgokat kellene megvitatnunk, amelyekről jobb, ha senki más nem hall.

– És America? – kérdezett rá Maxon.

– Vele mindenképpen szeretnénk beszélni.

– Mi célból?

– Újra csak azt mondhatom – felelte a fiatalember már-már hetykén –, hogy ehhez ezeknek a fickóknak hallótávolságon kívülre kell kerülnie – mutatott körbe a teremben összegyűlt őrökre.

– Ha azt képzeli, hogy árthat Americának…