A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Anna Mathur: The Uncomfortable Truth

First published Penguin Life, 2024

Copyright © Anna Mathur, 2024

All rights reserved.

Hungarian translation © Bojtor Dorottya, 2026

Hungarian edition © Gabo Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Ujházy Kata

Szerkesztő: Ujházy Kata

Borítóterv: Szabó Vince, Malum Stúdió

Tördelés: Schwarczenberger Helga

Korrektor: Sálinger József

ISBN 978-963-566-840-3

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Kedves Olvasó!

Ezt a könyvet neked ajánlom, mert az életed túl értékes ahhoz, hogy csak félig éld meg.

„Egyvalamit tisztán látok: nem szabad engednünk az életnek, hogy helyettünk éljen. Különben negyvenévesen azt fogod érezni, hogy nem éltél még igazán. Hogy mit tanultam meg? Talán azt, hogy a mostban éljek, és ha ötvenévesen visszanézek, ne kelljen megbánnom a negyvenes éveimet.”[1]

TARTALOM

TARTALOM

Köszöntő

Bevezetés

1. Vannak, akik nem szeretnek

2. Kudarcot fogok vallani

3. Meg fogom bántani a szeretteimet

4. Nem tudok mindig jelen lenni

5. Az élet nem igazságos

6. Nem vagyok elég jó

7. Az emberek félreértenek

8. Rossz dolgok fognak történni

9. El fogom veszíteni a szeretteimet

10. Meg fogok halni

Az utolsó levelem neked

A szerző megjegyzése

Bibliográfia

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

KÖSZÖNTŐ

KÖSZÖNTŐ

A rossz dolgoktól való félelmünk rémisztő történetek mesélésére ösztönzi az elménket, ez pedig megakadályoz abban, hogy azokra a jó dolgokra figyeljünk, amelyek az orrunk előtt történnek. Annyira félünk attól, hogy nem fognak minket kedvelni, hogy életünk jelentős része elhalad mellettünk, miközben azon vagyunk, hogy mindenkinek a kedvére tegyünk. Olyan erővel igyekszünk elutasítani az elkerülhetetlen halált, hogy közben elfelejtjük megélni életünk minden egyes pillanatát.

Mi van akkor, ha a boldogabb életre nem az a megoldás, hogy megpróbáljuk elkerülni az elkerülhetetlent és a kellemetlen igazságokat, ahogyan ezt sokan teszik, hanem az, hogy ezekkel a dolgokkal határozottan szembenézünk?

Fiatalkoromban szembe kellett néznem az egyik ilyen kellemetlen igazsággal:

Meg fogok halni.

Nyolcéves voltam, amikor a négyéves kishúgom koponyájában gyógyíthatatlan agydaganatot találtak. Az élet, ami korábban az iskoláról, a nagyszülőkről és a közeli erdőben való játszadozásról szólt, hirtelen kórházi folyosókkal, betegséggel és orvosi vizsgálatokkal telt meg. A diagnózis és a halál közötti fájdalmas bizonytalanságban teltek napjaink. Ne érts félre, megtaláltuk az örömteli pillanatokat is a várakozásban, de folyamatosan a felismerés, az elutasítás, az elfogadás és az elkerülés között egyensúlyoztunk.

Emlékszem, az ágyamban fekve azon gondolkodtam, hogy ha a húgom meghal, akkor nekem is meg kell halnom. Nem hittem el, hogy egy összetört szívvel képes lennék élni. Az élet túl kockázatos volt, a szeretet pedig túl törékeny. Egyszerűbb lett volna meghalni vagy nem érezni szeretetet. Nyolcévesen a szüleim fájdalmát is érzékeltem. Talán azt akartam, hogy az én halálom miatt is szomorúak legyenek? Persze hogy nem! Így a halál keresése helyett inkább azon voltam minden erőmmel, hogy elkerüljem a további veszteségeket, legyen szó akár rólam, akár a szüleimről. Éveken át rettegtem attól, hogy rákos leszek vagy valamelyik szerettem lesz beteg. Az egészségem miatti szorongás megfosztott a pihentető alvástól és a békés élettől, az elmém rögtön a lehető legrosszabb forgatókönyvet írta meg, amikor valaki fejfájásra panaszkodott. Egy ismeretlen ember halálhíre úgy zsongott újra és újra a fejemben, mint egy folyamatosan ismétlődő háttérzene.

Az iskolában egy újabb kellemetlen igazsággal kellett szembesülnöm: lesznek olyan emberek, akik nem fogadnak majd el, függetlenül attól, hogy mennyire jól viselkedem vagy mennyire jók a szándékaim. Az iskolában az egyik tanár mindig kigúnyolt. A mai napig nem tudom, hogy miért. Azt viszont tudom, hogy minden osztályban, amelyben tanított, volt egy diák, akinek el kellett viselnie az ellenszenvével járó kellemetlen érzést. Mindent megtettem, hogy megfeleljek neki, mert azt gondoltam, hogy minden bizonnyal jó oka van arra, hogy nem kedvel, és az okot magamban kerestem. Biztos vagyok abban, hogy ez az élmény az oka annak, hogy az ezt követő közel harminc évet az elfogadásért való könyörtelen, kimerítő küzdelemmel töltöttem. Azért, hogy mindenki elfogadjon.

Huszonhárom éves koromban megkezdtem posztgraduális tanulmányaimat a londoni Regent’s Universityn, hogy pszichoterapeuta legyek. Különböző terápiás megközelítésekről tanultunk, beleértve az „egzisztenciális” pszichoterápiát is, amely szerint a szorongásunk és belső bizonytalanságunk gyökere abban keresendő, hogy mennyire vagyunk képesek megérteni és elfogadni az élet alapvető bizonyosságait és bizonytalanságait.

Hamar beleszerettem Irvin D. Yalom munkáiba. Az biztos, hogy nem Yalom volt az első, aki megosztotta az emberekkel az élet értelme keresésének egzisztenciális módját. Olyan filozófusok, mint például Nietzsche, Kierkegaard, Heidegger és Sartre is foglalkoztak az ember felelősségével az élet értelmének megtalálásával kapcsolatban. May és Tillich pedig arról ismertek, hogy a munkásságukkal behozták a köztudatba ezt a filozófiát.

Yalom egzisztencializmussal kapcsolatos meglátásait azonban különösképpen kedvesnek és biztatónak tartom. Existential Psychotherapy[2] című könyvében arra utal, hogy mi, emberek az élet négy legfontosabb alapkérdésének elfogadásával küzdünk:

• Halál: A halál az élet elkerülhetetlen része, és nem futhatunk el előle.

• Szabadság: Szabadon hozhatunk döntéseket, amelyek hatással lesznek az életünkre.

• Elszigeteltség: Kapcsolódunk másokhoz, de mégis magunk vagyunk a világban.

• Értelemnélküliség: Értelmet keresünk, de nem rendelkezünk az eredendő értelemmel.

Yalom, több más egzisztencialistával együtt arra utal, hogy az, ahogyan ezeket az alapkérdéseket értelmezzük, meghatározhatja, hogy erős szorongást és félelmet érzünk-e, vagy esetleg együttérzést és elfogadást, miközben az életünket irányítjuk.

Olyan terapeutaként, aki egzisztencializmussal fűszerezi a terápiás munkát, az a célom, hogy a pácienseim egyre jobban elfogadják az élet bizonytalanságait, azt, hogy a halál mindannyiunkért eljön majd, és több minden van az irányításunkon kívül.

Egyetemi hallgatóként először nagyon nyomasztónak találtam az egzisztenciával foglalkozó tananyagot. Nem akartam a halállal foglalkozni, nem akartam rossz dolgokra gondolni. A szabadság, amelynek köszönhetően jó és rossz döntéseket is meghozhatok, arra kényszerített, hogy szembenézzek a felelősségemmel, a hatalmammal és a sebezhetőségemmel, amelyek befolyásolják az életemet. Sokat küzdöttem a negyedik ténnyel, ami az értelemnélküliség, mivel személy szerint én az élet értelmét egy felsőbb hatalomba vetett hitemből merítettem. Mindeközben azt is felismertem, hogy a legtöbb szorongás azokhoz az igazságokhoz kapcsolódott, amelyek elfogadására ösztönözzük minden páciensünket.

Kezdtem megérteni, hogy az egzisztenciális terápia lényege az, hogy megtaláljuk az egyensúlyt a tudatosság és az élet tényeinek elfogadása között úgy, hogy közben nem szorongunk ezek elkerülhetetlensége miatt.

Munkám során arra biztatom a pácienseimet, hogy találjanak rá életük értelmére és saját céljaikra, mivel ezek nem fognak az ölükbe hullani. Az a feladatom, hogy a pácienseimet támogassam, amikor szembenéznek a gyengeségeikkel vagy a döntéshozatallal járó hatalmas felelősséggel, miközben elfogadják, hogy nehézségek az élet minden szakaszában előfordulhatnak, ezek pedig vagy letérítenek az útról, vagy újratervezésre kényszerítenek.

A saját lehetőségeik kiaknázására és saját halandóságuk tudatos kezelésére ösztönzöm a pácienseimet. Igyekszem teret biztosítani nekik arra, hogy megküzdjenek a szorongásukkal, közben pedig arra biztatom őket, hogy a továbbiakban tudatosan éljék az életüket. Mindannyian ismerjük ezt a belső konfliktust: igyekszünk tudatosan élni, közben pedig tisztában vagyunk azzal, hogy végeredményben nem mi irányítjuk a végkimenetelt.

Hosszú éveken át azon voltam, hogy segítsek a pácienseimnek megérteni az ismeretlenből fakadó szorongásukat, az viszont sok időbe telt, míg rájöttem, hogy a teljes élet titka az, hogy elfogadjuk az ismeretlen létezését. Megpróbálhatjuk lefárasztani az elménket azzal, hogy folyamatos tagadásban élünk, eltorzítjuk a valóságunkat, vagy folyamatos elfoglaltságokkal, esetleg alkoholfogyasztással, a közösségi médián eltöltött idővel vagy mértéktelen evéssel tompítjuk el magunkat. Vagy egyenesen a szemébe nézhetünk, és azt mondhatjuk: „Nos, valószínűleg mindig velem leszel, úgyhogy próbáljunk meg együtt élni.”

Az igazat megvallva, minden nehézség az életemben – legyen szó a szorongásról, a vágyaim elfojtásáról, a megfelelési kényszeremről vagy a tökéletesség iránti megszállott ragaszkodásomról – azért jelent meg, mert kétségbeesetten próbáltam elkerülni azt a felismerést, mely szerint az élet kellemetlen igazságai, nos, igazak.

Régen én voltam a legnagyobb igenember. Ha megkértek valamire, már rá is vágtam az igent, egy pillanatig se hezitáltam. Az „igen” volt a fizetőeszközöm. Azt hittem, hogy az egyetlen módja annak, hogy elfogadjanak, az, ha minden időmet és energiámat arra fordítom, hogy másokat boldoggá tegyek. Az évek múlásával azonban egyre inkább küzdöttem a kiégéssel és haraggal. Amikor felismertem, hogy milyen ára van minden egyes kimondott igennek, meghúztam a határokat, és gyakrabban mondtam nemet. Persze ez nem volt könnyű, és sort kellett kerítenem pár kellemetlen beszélgetésre is, de ha most igent mondok valamire, az már sokkal őszintébb, a kapcsolataimban egyenlő felekként van jelen mindenki, és nem küzdök a kiégéssel.

Az életem akkor változott meg, amikor úgy döntöttem, megbarátkozom a kimondatlan dolgokkal. Ez a könyv pedig meghívás arra, hogy csatlakozz hozzám!

BEVEZETÉS

BEVEZETÉS

Marc Levy If Only It Were True…[3] című könyvében a következő jelenettel teszi próbára az olvasót: Képzeld el, hogy a számládon minden reggel 86 400 dollár jelenik meg. Eddig jó, ugye? A bökkenő az, hogy minden nap végén ez az összeg eltűnik a számládról, tehát nem tudod félretenni. Most biztos azon töprengsz, hogy hogyan tudnád kivenni ezt a pénzt, és minden fillért felhasználni belőle, hogy ne vesszen kárba. Levy azt írja a könyvében, hogy hasonlóan ehhez az elképzelt szituációhoz, minden nap 86 400 másodpercet kapunk, amit nem tarthatunk meg, nem tehetünk félre belőle, vagy nem vihetjük át a következő napra. „A jelenben élj, és a ma rendelkezésedre álló másodperceket használd fel. Hasznosítsd úgy ezt az időt, hogy a legtöbbet hozhasd ki belőle az egészséged, boldogságod és sikered érdekében! Az idő rohan. Használd ki a lehető legjobban!”

Kíváncsi vagyok, hogy milyen érzések töltöttek el a fentiek olvasásakor. Pánik, megbánás, bűntudat, felszabadultság? Én felszabadultnak éreztem magam, de közben nyomaszt is, hogy minden pillanatból a legtöbbet hozzam ki. Ugyanakkor bánt, hogy nem használtam ki mind a 86 400 másodpercemet arra, hogy egészségesebb, boldogabb és sikeresebb legyek. Ez a kihívás a szorongás motorja, mert azt érzem, hogy nem úgy élek, ahogy kellene, az elmém és a figyelmem szanaszét szóródik, és gyakran hadilábon állok a nyugalommal és a türelemmel, ami ahhoz kellene, hogy megéljem a jelent.

Függetlenül attól, hogy milyen érzéseket váltott ki belőled ez a mesébe illő pénzösszeg vagy az egy napra jutó másodperceink kijózanító mennyisége, ez a könyv a remény megtalálásáról szól. Fogadd el, hogy az élet véges, és közben barátkozz meg egy teljes, kaotikus, mélységesen emberi és tartalmas élet gondolatával.

Ha ezekre a dolgokra összpontosítva szorongani kezdesz, ne ess pánikba! Ez a könyv oldja a szorongást, de nem légzőtechnikákkal és a gondolatok átalakítására szolgáló eszközökkel (bár itt-ott felbukkannak ezek a hasznos módszerek is). Ez a könyv megtanít lecsillapítani a szorongásodat, és a tünetek megkerülése helyett arra ösztönöz, hogy alaposan szemügyre vedd a legmélyebb félelmeidet.

Ha a szorongást egy Bunsen-égő segítségével elpárologtatnánk, az őrült szívdobogás, az elme zsongása, az izzadó tenyér, a nyugtalan alvás és a kavargó gyomor mind-mind eltűnne. Belenézve az üvegtartályba a megolvadt maradványok mellett a tíz kellemetlen igazságot találnánk.

Rengeteg pénzt és energiát fordítunk arra, hogy elnyomjuk a félelmeinket. A szeszpiac virágzik. Amikor éppen nincs különösebb dolgunk, a telefonunk után nyúlunk és a közösségi média végtelen görgetésébe kezdünk, nehogy az érzelmeink és a szorongásaink eluralkodjanak a ritka nyugodt pillanatokban. A fülhallgató szinte mindig a fülünkben van, és mindig szól belőle a zene, nehogy gondolkodnunk kelljen. Az egész életünket azzal töltjük, hogy újabbnál újabb módokon igyekszünk elkerülni az élet igazságait, és minél inkább kerüljük őket, annál inkább megerősítjük, hogy mindenáron kerülendők.

Ám a legnagyobb árat az fizeti, aki elkerüli az élet igazságait. Az elkerülés ára a kiégés, a tökéletességre törekvés, a függőség, a szorongás, a megfelelési kényszer, a gyász és mérhetetlenül sok szégyen.

A könyv olvasása során rá fogsz ébredni arra, hogy az életedben felbukkanó kihívások egy részével a tíz kellemetlen igazság valamelyikének elkerülése miatt találod szembe magad. Amint megérted és alkalmazod a radikális elfogadást, azon fogod kapni magad, hogy sokkal szabadabban és tudatosabban éled az életedet, igazán meg tudod élni a jelen pillanatot, és olyan magabiztos leszel, mint azelőtt még soha.

Életem nagy részét azzal töltöttem, hogy jó dolgok történjenek, mindenki szeressen és ne valljak kudarcot. Rengeteg időt pazaroltam el azzal, hogy a múltban szándékosan vagy véletlenül meghozott rossz döntéseimen rágódtam. Teljesen kifárasztottam magamat azzal, hogy megszállottan jól akartam csinálni mindent és ostoroztam magamat azért, amiért nem éltem teljes életet. Nem tudtam aludni, mert a fejemben fájdalmas képek kavarogtak arról, hogy szeretteim megbetegednek.

Elegem lett abból, hogy folyamatosan olyan dolgok kimenetelét próbálom befolyásolni, amelyekre nincs ráhatásom. Mesteri szintre fejlesztettem a tépelődést. A tökéletesség hajszolásának, a kudarcoknak és az újrapróbálkozásoknak a körforgásában éltem. Azon tűnődtem, hogy vajon ez az élet? Hogy folyamatosan félreugrok és elkerülöm a bukást és a halált? Hogy az aggodalom és a szorongás folyton ott zümmög a fülemben? A fájdalom amiatt, hogy nem vagyok elég jó?

Egy napon úgy döntöttem, hogy változtatok ezen.

„Van, aki nem kedvel. Kudarcot fogok vallani. Meg fogok halni” – motyogtam az orrom alatt. Ez a három igazság jelent meg minden rémálmomban és a legsötétebb pillanataimban. Egész életemben igyekeztem szerethető és sikeres lenni, közben pedig rettegtem a haláltól.

Mi történik akkor, ha szembenézek az igazsággal, ahelyett hogy menekülnék előle?

Ahogy az orrom alatt elmotyogtam ezt a három baljóslatú mondatot, valami hihetetlen dolog vette kezdetét. Nem félelmet éreztem, hanem szabadságot. A kimerültség helyét pedig átvette a frissesség és könnyedség.

Elővettem a telefonomat, és felírtam azokat az igazságokat, amelyek elkerülésével túl sok időt töltöttem. „Az élet nem igazságos”, pötyögtem be. „Nem vagyok elég jó. Rossz dolgok fognak történni. Nem tudom mindig megélni a jelen pillanatot.” Ahogy ezeket az alapvető igazságokat írtam, nem legyőzöttnek, sokkal inkább felszabadultnak éreztem magam.

Rájöttem, hogy a boldog élet reményében görcsösen próbáljuk irányítani azokat a dolgokat, amelyekre nincs hatásunk, közben pedig nem is leszünk boldogok, nem igaz? Igazából kicsit szomorúak, ijedtek és fáradtak vagyunk.

Ha szembenézünk az élet kellemetlenségeivel, lehetőségünk nyílik egy igazibb és teljesebb életre.

Ha elfogadjuk azt az igazságot, hogy nem mindenki fog kedvelni minket, nem fog annyira fájni, ha úgy érezzük, valakinek nem tudunk megfelelni. Ha beismerjük, hogy nem tudunk a nap minden egyes pillanatában jelen lenni, megszabadulunk a nyomástól és a bűntudattól, és ahol kell, le tudunk lassulni. Ahelyett, hogy éjszakákat virrasztunk át a haláltól való félelem miatt, magabiztosan hozhatunk döntéseket, mivel az élet rövid, és megérdemeljük, hogy teljes mértékben megéljük.

Mindig ára van annak, ha elkerüljük az igazságot, mert ezek az alapvető igazságok nem változnak, és egyre fárasztóbbá válik az, ahogy megpróbáljuk körültáncolni ezeket. Sok hatvanas és hetvenes éveiben járó emberrel beszélgettem, akik beismerték, hogy az öregedés egyik csodálatos ajándéka az, hogy egyre kevésbé érdekli őket az, mit gondolnak róluk mások. „Bárcsak mondhatnám a fiatalkori énemnek, hogy ne törődjön ezzel” – mondják.

Remélem, hogy szépen lassan megtanuljuk elfogadni ezeket az igazságokat, jóval azelőtt, hogy a korunk vagy a kiégés kényszerítene rá minket.

Ahogy átrágod magad az élet tíz kellemetlen igazságán, rá fogsz jönni, hogy ezeknek az elfogadása sokkal szebbé teszi az életet. Felismered, hogy egy autentikus és teljes élet elérése érdekében nem érdemes elmenekülni az élet igazságai elől, mert ezzel pont a vágyott autentikus és teljes életet vonod meg magadtól.

Megtanuljuk elfogadni mindazt, ami elől évek óta menekültünk. Kipróbálunk egy másik módszert.

Hogyan olvasd ezt a könyvet?

Azt javaslom, hogy lassan olvasd ezt a könyvet. Hagyd, hogy minden egyes igazság leülepedjen benned, mielőtt áttérnél a következőre. Nem minden igazságot tudsz majd elfogadni, vagy azért, mert már korábban elfogadtad az adott kellemetlen igazságot, vagy azért, mert túlságosan szorongsz és még küszködsz az elfogadásával.

Ha egy kellemetlen igazság nem tűnik olyannak, amit érdemes lenne megvizsgálnod, természetesen tovább is léphetsz rajta. Viszont én arra biztatlak, hogy mindenképpen olvass el minden fejezetet, mert nem tudhatod, hogy milyen meglátásokkal találkozhatsz, vagy az is előfordulhat, hogy egy általad már elfogadott igazság kapcsán tanulsz valami újat. Egyes fejezetek túl nagy falatnak tűnhetnek majd, ígérem, hogy lassan és óvatosan fogunk haladni.

Pszichoterapeutaként több száz órát töltöttem olyan emberekkel, akik ezeknek az igazságoknak a következtében traumákat éltek át. A könyvben számos páciensem elbeszélése és története szerepel majd, amelyek hasznodra válhatnak. Biztosíthatok mindenkit, hogy az említett páciensek nevét és adatait a felismerhetetlenségig megváltoztattuk. Ahol pedig egyezés mutatkozik a valósággal, ott teljes körű engedélyt kaptunk az érintettektől.

Bár számos pácienssel dolgoztam együtt, akik ezekkel a témákkal küzdöttek, magam is olyan ember vagyok, aki egész életében azon volt, hogy elkerülje ezeket az igazságokat (mégis éjszakákat virrasztottam át, miközben ezeken az igazságokon elmélkedtem). Tisztában vagyok azzal, hogy lesznek olyanok, akiknek már a tartalomjegyzék elolvasása is megemeli a vérnyomását. De a könyv végére érve egészen másképp fogsz érezni.

Mindegyik fejezetben óvatosan közelítünk meg egy-egy kellemetlen igazságot a tízből. Elgondolkodunk azon, hogy mibe kerül nekünk elkerülni a kellemetlen igazságokat. Elmélkedünk azon, hogy miért akarjuk mindenáron letagadni ezeket. Végül megvizsgáljuk, hogy mit nyerhetünk azzal, ha ezeket az igazságokat elfogadjuk, illetve megosztok veletek öt kézzelfogható módszert az igazsággal való együttélésre.

Minden fejezet végén találsz majd egy mantrát, egy egyszerű mondatot, amelyen elgondolkodhatsz minden egyes igazság esetében, emellett pedig három gondolatébresztő mondatot, amelyek a feljegyzéseid kiindulópontjai lehetnek, és segíthetnek elmélyedni az önreflexióban.

Tedd magadévá ezt a könyvet! Húzz alá bekezdéseket, hajtsd be azoknak az oldalaknak a sarkait, amelyekhez vissza szeretnél még térni, és írd a gondolataidat a margóra! Minél jobban a magadénak érzed ezt a könyvet, annál magabiztosabb és szabadabb leszel.

1.

VANNAK, AKIK NEM SZERETNEK

Ugorjunk fejest a kellemetlen igazságba

Vannak emberek, akik nem kedvelnek téged. Tessék, kimondtam. Engem se szeret mindenki. Nem úgy értem, hogy „egyik ember” sem kedvel, úgy értem, hogy vannak emberek, akik nem. Ha csak sétálsz az utcán, állsz a sorban, akkor is próbálod a legjobbat nyújtani, de még így is lesz olyan ember, aki nem fog szimpatizálni veled. Lesznek olyanok, akik nem tudják megmagyarázni, hogy miért nem kedvelnek, lehet, hogy tettél vagy épp nem tettél valamit, amivel kivívtad a nemtetszésüket. Lehet, hogy még csak meg se tudják fogalmazni, mi az oka, csak nem kedvelnek, és kész.

Vannak olyan emberek is, akik nem is ismernek, mégis eldöntötték, hogy nem kedvelnek. Például valaki a mögötted lévő kocsiban ül a dugóban, és kígyót-békát kiabál rád, az egyik munkatársad pedig otthon panaszkodik rád. Rengeteg érzéssel találkozol nap mint nap, függetlenül attól, hogy érzékeled-e ezeket az érzéseket vagy sem, megtapasztalhatod mások ellenszenvét, ítélkezését, sőt talán még gyűlöletét is. Vannak olyan tagjai a társadalomnak, akik a megjelenésed vagy a születési helyed miatt nem fognak kedvelni, és ezek közül egyikkel se tudsz mit kezdeni.

Vannak olyanok is, akik nem kedvelnek, és az ellenszenvüknek semmi köze sincs hozzád. Semmivel nem tudod megváltoztatni a véleményüket, mindegy, hogy mennyire vagy kedves velük, mennyi szívességet teszel nekik, vagy próbálod megmagyarázni, hogy miért vagy olyan, amilyen.

Milyen érzés ezeket a sorokat olvasni? Fogadd el és fogadd be ezeket a gondolatokat. Figyeld az érzéseket, amiket kiváltanak és a gondolatokat, amik felbukkannak benned. Elképzelhető, hogy – a szorongás és töprengés örvényében – ezek a gondolatok már átfutottak az agyadon. Lehet, hogy a kényelmetlenség hulláma áraszt el, miközben olyan gondolatokról olvasol, amiket eddig tudatosan igyekeztél elkerülni.

„Leparkoltam a kocsimat a szupermarket előtt és bementem vásárolni” – kezdett bele a történetébe egyik páciensem, Tamsin. „Mire visszaértem, a csomagtartót már ki sem tudtam nyitni, mert valaki olyan közel állt meg mögöttem. Amikor az autó tulajdonosa megérkezett, arra számítottam, hogy elnézést fog kérni, ehelyett viszont mérges volt, és veszekedett velem, azt mondta, hogy minek van nekem ekkora kocsim. Azt kiabálta, hogy elege van abból, hogy az enyémhez hasonló böszme kocsik tulajdonosai azt hiszik, hogy övék az egész parkoló. A szívem majd kiugrott a helyéről. Sírni tudtam volna. Megpróbáltam megvédeni magam, és azt feleltem, hogy van három tinédzserkorú gyerekem és egy kutyám. Őt viszont ez egyáltalán nem érdekelte. Nyilvánvaló volt, hogy nem véletlenül állt meg így az én autóm mögött.”

A páciensem egy olyan helyzetben találta magát, amelyben a másik személy a saját előre gyártott elméletei és előítéletei miatt nem kedveli. Tamsin egyfelől dühös volt erre az emberre, másfelől úgy érezte magát, mint egy gyerek, akit összeszidtak azért, mert valami rosszat csinált. Abban megegyeztünk, hogy a parkolóban megjelenő férfi ellenszenvének semmi köze nincs ahhoz, hogy a páciensem milyen ember valójában, illetve megerősítettem abban a hitében, hogy semmi „rosszat” nem tett azzal, hogy leparkolta a kocsiját a szupermarket előtt.

Azt az igazságot, hogy nem mindenki fog kedvelni, gyakran szövik át szorongással teli gondolatok. Ebben a fejezetben segíteni fogok neked megszabadulni a szorongásra jellemző szívdobogástól és álmatlan éjszakáktól, ezeknek a helyébe az elfogadás frissessége fog kerülni.

Az én történetem

Pár évvel ezelőtt a dugóban ültem, és mogyoróvajat törölgettem le a nadrágomról. A szemem sarkából észrevettem valami mozgást a visszapillantó tükrömben, belenéztem, hogy lássam, ki gesztikulál olyan hevesen. Az illető tombolt. Hamar rájöttem, hogy a kezével egy mobiltelefont formál és azt mutogatja nekem, hogy „ne csináld”. Nem a telefonomat néztem. Mogyoróvajat szedtem le a nadrágomról.

Függetlenül attól, hogy mit csináltam vagy mit nem, a szívverésem felgyorsult. Megértettem Tamsint, amikor azt mondta, hogy fenyegetve érezte magát. Hirtelen megint az a nyolcéves kislány voltam, akit valamiért leszid a tanár. A lámpa zöldre váltott, és muszáj volt elindulnom, mielőtt valamilyen módon elmutogathattam volna a válaszomat. A harag hullámokban árasztotta el a testemet. A hölgy mérges tekintete folyamatosan beúszott az elmémbe, amitől nagyon nyugtalan lettem. Később aztán elmeséltem ezt a történetet egy barátomnak, aki kinevetett, és az ő reakciója teljesen más volt, mint az enyém:

„Én szemmel vertem volna azt a nőt!” – mondta. Ez a reakció felkeltette az érdeklődésemet, rávilágított arra, hogy mekkora hatással van rám mások, még akár egy dugóban álló, teljesen idegen véleménye is. A mögöttem lévő kocsiban ülő nő nem kedvelt. Lehet, hogy ez az ellenszenv a pillanat hevében alakult ki benne, de az is lehet, hogy a közelmúltban veszélyes forgalmi helyzetbe keveredett egy, a mobiltelefonját nézegető sofőr miatt. Ez már soha nem fog kiderülni. Ez a történet is egy a sok közül, amely azt mutatja be, hogy milyen hatással volt rám az, ha valaki nem kedvelt, függetlenül attól, hogy ez az ellenszenv jogos volt vagy egy félreértésen alapult. Vannak olyan történeteim is, amelyekben eltorzítottam a személyiségemet, hazudtam, átlépve a határaimat, és összezavartam magamat és másokat azzal, hogy megpróbáltam elérni, hogy az emberek megkedveljenek. Mert számomra az, hogy valaki nem kedvel, hosszú időn keresztül a legnagyobb félelmem, fájdalmam, és egyúttal hajtóerőm volt arra, hogy jobban teljesítsek.

Ez azonban megváltozott. Rájöttem, hogy a tartalmas kapcsolatokhoz és az egészséges önbecsüléshez nem az fog elvezetni, hogy minél több ember kedvel, hanem az, hogy szépen lassan elfogadom, hogy lesznek olyanok, akik nem kedvelnek, nem is fognak és nem is akarnak. Az amerikai filozófus, Elbert Hubbard így fogalmazott Little Journeys to the Homes of American Statesmen (Rövid utazások amerikai államférfiak otthonába) című könyvében: „Ha el akarod kerülni a lelki és fizikai támadást, ne tegyél semmit, ne mondj semmit, ne legyél semmi.” Nem élhetjük úgy az életünket, hogy nem teszünk semmit, nem mondunk semmit és semmik vagyunk. Mert valóban, akartunk-e valaha olyan életet élni, amiben olyan picik vagyunk, hogy senkinek sem szúrunk szemet, senkit sem döbbentünk meg, senkire sem gyakorolunk hatást, senkit sem állítunk kihívás elé, soha nem osztunk meg magunkról annyi információt, amivel nyomot hagyunk mások vagy éppen az egész világ életében? Ha teljesebb életet szeretnénk élni, muszáj elfogadnunk azt az igazságot, hogy a jelenlétünk valamilyen formában egyeseknek zavaró lehet. Olyan ez, mint amikor a teában elkevered a cukrot: ha azt akarod, hogy rendesen feloldódjon, meg kell mozdítanod a kanalat. Ha jó életet akarunk élni, hajlandónak kell lennünk hullámokat kelteni magunk körül.

Ha most mutogatna nekem valaki mérgesen a dugóban, elképzelhető, hogy kihagyna a szívem egy ütemet, pusztán megszokásból. Aztán vagy bólintanék, ha úgy érezném, hogy jogos a másik felháborodása, vagy csak egyszerűen elfogadnám azt a tényt, hogy időnként félreértenek és ellenszenvet váltok ki másokból, de ez része az emberi életnek. A félreértettség érzésével részletesebben a hetedik fejezetben foglalkozunk.

Miért tagadjuk?

Miért dolgozunk olyan keményen azon, hogy mások kedveljenek minket? Miért nehéz megemésztenünk azt, hogy lesznek olyan emberek, akik nem fognak kedvelni? Miért vált ki sokunkból ez szorongást és szégyenkezést?

Elsősorban azért, mert mi, emberek, társas lények vagyunk. Ahhoz, hogy biztonságban érezzük magunkat, az kell, hogy mások elfogadjanak. Az az érzés, ami akkor tör fel bennünk, amikor elutasítottnak érezzük magunkat, erre a mély emberi szükségletre adott válaszunk. Tamsinnal az ülésünk során megfogalmaztuk azt, hogy fenyegetve érezte magát akkor, amikor a másik vásárló a parkolóban kiabált vele. Elfogadtuk, hogy mélységesen emberi szükséglet az, hogy elfogadjanak és megértsenek. Ha az emberek kedvelnek, nagyobb esélyünk van arra, hogy sikeresek legyünk és élvezzük a közösségünk támogatását. Ha azokra az emberekre gondolsz, akiket igazán szeretsz, minden bizonnyal megjelenik a gondoskodás és a védelmezés érzése is benned. Azt akarod, hogy az általad kedvelt emberek jól legyenek, mert fontosak neked. Ha nehéz időszakon mennek keresztül, segíteni szeretnél rajtuk.

Gondolj vissza az iskolás éveidre. A vágy, hogy egy csapat vagy egy társaság befogadjon, nemcsak egy kulturális elvárás, hanem a valahova tartozás mélyen gyökerező emberi vágyáról is tanúskodik. A probléma az, hogy a biztonságérzethez szükséges valahová tartozás iránti vágy átcsaphat abba az igénybe, hogy mindenki elfogadjon, még azok is, akiket valójában nem is ismerünk.

Ha ezzel az igazsággal nehezen barátkozol meg, akkor talán hasznos lehet megérteni, miért van ez így. Meglátásom szerint, ha képesek vagyunk megérteni azt, miért olyan nehéz elfogadnunk egy bizonyos igazságot, akkor képesek leszünk az önkritikától az önelfogadás és az önszeretet felé elmozdulni. Mielőtt megértettem volna, életem nagy részében miért volt szükségem arra, hogy az emberek szeressenek, gyakran dühös voltam magamra. Miért nem tudok „nemet” mondani? Miért hagy el a magabiztosság bizonyos emberek társaságában? Mi értelme van fél gőzzel elvégezni feladatokat csak azért, mert tele vagyok nehezteléssel, amiért egyáltalán igent mondtam rá?

Az, hogy szeretnénk, ha mások kedvelnének és hogy szükségünk van arra, hogy kedveljenek minket, két teljesen külön dolog. Ha azt akarjuk, hogy kedveljenek, figyelmesek és tisztelettudóak leszünk. Ez arra sarkall, hogy gondoljunk másokra, és figyelembe vegyük, hogy szavaink és tetteink milyen hatással vannak rájuk. Ha fontos nekünk, hogy kedveljenek, igyekszünk a környezetünk felé kedvességgel és együttérzéssel fordulni, ez pedig gyakran gazdagabbá teszi a kapcsolatainkat.

Az, hogy szeretetre vágyunk, egészen mást jelent. Ez a vágy félelemmel és néha még kétségbeeséssel is párosul. Nemcsak az a belső mosoly hiányzik, amit akkor érzünk, ha valaki értékeli, amit tettünk – hanem az önbecsülésünk és az értékességünk érzése is ettől függ. Lehet, hogy azért szomjazzuk az elfogadást, mert korábban nem tapasztaltuk meg azt a stabilitást nyújtó érzést, hogy minden hibánk ellenére elfogadnak minket, és talán soha nem volt az életünkben olyan személy, aki elmondta vagy megmutatta volna nekünk, hogy szerethetőek vagyunk úgy, ahogy vagyunk.

Minél jobban megértettem, miért félek attól, hogy mások nem szeretnek, vagy elégedetlenek velem, annál több együttérzésem lett önmagam felé. Az együttérzés nem azt mondja: „Ó, akkor ezért vagyok olyan, amilyen.” Az együttérzés nem beletörődés – az az áldozatszerep. Az együttérzés erősen mozgósító hatású tud lenni. Azt mondja: „Itt a viselkedésedre a magyarázat – na, de mit tehetünk most azért, hogy valahogy felszabadítsunk téged ez alól?”

Tamsin esetében kiderült, hogy gyermekkorában gyakran érezte úgy, hogy a nála sokkal idősebb testvérei kiközösítik őt.

„Gúnyolódtak azokon a játékokon, amiket én akartam játszani, magányosnak és kirekesztettnek éreztem magam. Mindent megtettem annak érdekében, hogy bebizonyítsam, én is tudok olyan felnőttes lenni, mint ők. Semmi másra nem vágytam, csak arra, hogy elfogadjanak.”

Így a parkolóban lévő férfi ellenszenve mélyebben megérintette, mert az az alapvető vágya nem teljesült, hogy mások szeressék és elfogadják őt.

Íme néhány ok, amiért lehet, hogy tagadod azt az igazságot, hogy vannak, akik nem kedvelnek téged.

• Nem szereted magadat. Szereted magadat? Elhiszed, hogy megérdemled a kedvességet? Ha hadilábon állsz az önbizalommal, és úgy gondolod, hogy eleve rossz vagy, és képtelenség téged szeretni, megtapasztalhatod azt az olthatatlan vágyat, hogy másoknak a kedvében járj, mert úgy érzed csak így vagy méltó az emberi kapcsolatokra. Amikor rájössz, hogy valaki nem szeret, az visszaigazolhatja a legmélyebben gyökerező narratívádat: téged képtelenség szeretni. De hidd el, ha nem vagy kibékülve önmagaddal, akkor se hinnéd el az ellenkezőjét, ha az egész világ kórusban mondaná neked azt, hogy szeret.

• Nem tapasztalsz elegendő őszinte elfogadást másoktól. Gondolj valakire, aki alaposan ismer és minden hibád, nehéz tulajdonságod és gyengeséged ellenére elfogad. Most pedig gondolj olyan valakire, aki alig ismer téged. A két ember közül szerinted kinek van joga eldönteni, hogy szerethető vagy-e vagy sem? Minél nagyobb elfogadást tapasztalunk azoktól, akik a legjobban ismernek minket, annál kevésbé lesz kellemetlen az az igazság, hogy nem mindenki fog szeretni minket.

• Azt tanultad meg, hogy nem vagy szerethető. Gyerekként másoktól vártuk a biztonságot és azt, hogy rámutassanak az értékeinkre. Ha olyan közegben nőttél fel, ahol nem bántak veled jól vagy hazudtak neked, akkor biztosan megtapasztaltad azt, hogy a fizikai, lelki vagy egyéb biztonságod veszélybe került. Ilyen esetben, ha valaki azt mondja, hogy „rossz” vagy nem kedvelhető vagy, akkor ez az érzés összekapcsolódhat a bizonytalanság érzésével ahelyett, hogy úgy fognád fel, mint egy egyszerű igazságot, amit mindenkinek el kell fogadni. Ha tudod, hogy mások szeretnek – bármilyen áron –, biztonságban érzed magad.

• Csak egy részedet kezelték elfogadhatónak. Lehet, hogy életed során a személyed vagy tested egy részét folyamatosan kritizálták. Talán arra tanítottak, hogy csak bizonyos, „örömet szerző” érzéseket lehet elfogadni, ezért bizonyos részeidet elnyomtad vagy elutasítottad azért, hogy a rólad gondoskodó személyek elfogadását megtapasztald. Ebben az esetben megint csak az elfogadás és a valahova tartozás mélységesen emberi szükségletét elégíti ki az, hogy mások szeretnek minket.

• Az elutasítás egy trauma. Ha megtapasztaltad már az elutasítás élményét, magányosnak és elhagyatottnak érezhetted magad. Lehet, hogy valakinek az a nehézsége, hogy nehezen tud elfogadni másokat, benned úgy csapódott le, hogy te vagy a „rossz” vagy a „nem szerethető”. Ha nem kedvelnek, az lényegében egy apró elutasítás, ami kiválthatja belőled a szégyen érzését, sőt akár fizikai fájdalmat is tapasztalhatsz. Az, hogy mindent megteszünk azért, hogy mások kedveljenek, sokszor egyfajta önvédelmi mechanizmus.

Remélem, a fenti sorok felébresztették benned az együttérzést saját magad iránt, ott, ahol korábban frusztráció és önkritika jelent meg. Ezzel a szemlélettel nézzük meg, hogy milyen előnyei vannak annak, ha elfogadod azt az igazságot, hogy nem mindenki fog szeretni.

Miért érdemes elfogadni ezt a kellemetlen igazságot?

Ennek az igazságnak az elfogadása rendkívül felszabadító. Az alábbi előnyeit élvezheted annak, ha úgy döntesz, elkezdesz ezen az úton járni.

• Magabiztosabban hozod meg a saját döntéseidet. Ha folyton attól félsz, hogy mit fognak gondolni mások, a döntéseidet könnyen befolyásolhatja az a félelem, hogy mások hogyan fognak reagálni. Inkább fogadd el azt, hogy teljesen természetes, hogy lesznek olyanok, akik nem értenek majd egyet a döntéseiddel, vagy nem fogják megérteni azokat, viszont, ha számodra helyesek, akkor mindenképpen meg fogod hozni őket. Ennek megfelelően magabiztosabb leszel, hiszen olyan életet fogsz élni, amiben a döntéseid téged jellemeznek, nem pedig a környezeted véleményét. Voltak olyan pácienseim, akik éveket töltöttek egy szakmában csak azért, hogy boldoggá tegyék a szüleiket, vagy lenyűgözzék a barátaikat. Nos, hidd el, hogy az igazi felszabadulás akkor jön el számodra, amikor azt mondod: „Elég volt!”

• Stabilabb identitás és énkép. Hányszor mondtad már azt, hogy tetszik valami csak azért, mert valaki más ódákat zengett róla? Mennyire lelkesen értesz egyet valakinek a véleményével vagy mondasz egy határozott „igen”-t valamire, annak ellenére, hogy belül vadul rázod a fejed? Ha elfogadod ezt az igazságot, többé nem fogod eltorzítani önmagad, csak hogy beleférj mások skatulyáiba. Azzal, hogy kiállsz magadért, érvényesíted a szükségleteidet és az érzéseidet, valamint megköveteled a tiszteletet másoktól, az önértékelésed megerősödik, és az önbizalmad kivirágzik.

• Kevésbé lesz szükséged a visszaigazolásra. Minél többen szeretnek, annál jobban érzed magad a bőrödben, igaz? Első ránézésre ezzel még nincs is semmi baj. De ha elfogadod azt a kellemetlen igazságot, hogy nem mindenki szeret (és lehet, hogy ez egyáltalán nem rólad szól!), felszabadítod a gondolataidat, az idődet és az energiádat. Amint elkezded saját magadat érvényesíteni a döntéseidben és érzéseidben, többé nem zuhan mélybe az önbecsülésed, ha valaki nem ad visszaigazolást. Meg fogod találni az erőt abban a tudatban, hogy te önmagadban érvényes ember vagy. Pont. Minden más pusztán szubjektív magyarázat.

• Búcsú a megfelelési kényszertől. Ha már nem félsz attól, hogy mások mit fognak gondolni rólad, az idődet és az energiádat olyan kapcsolatok fejlesztésére és ápolására fordíthatod, amelyekben a másik fél elfogad és értékel téged, függetlenül attól, hogy mennyit vagy hajlandó feláldozni önmagadból a kapcsolat érdekében. Így sokkal teljesebb viszonyokat és őszintébb beszélgetéseket élhetsz meg azokkal, akik valóban törődnek veled. Számukra a „kedvellek” azt jelenti, hogy olyannak fogadnak el, amilyen vagy, nem pedig azt, hogy mit vagy hajlandó megtenni értük.

• Egyenlő felekként vagytok jelen a kapcsolatban. Minden, amit teszel és mondasz, apró, de annál jelentőségteljesebb kinyilatkoztatása annak, hogy mennyit érsz. Amikor hangot adsz az igényeidnek és az érzéseidnek, valamint megköveteled a tiszteletet a többi embertől, azt mondod, hogy ugyanannyit érsz, mint mások. Ha elfogadod azt a kellemetlen igazságot, hogy nem fog mindenki szeretni, hatalmas lépést teszel az egyenlőség felé.

• Kevesebb magyarázkodás, védekezés. Miközben igyekszel megóvni a szerethetőségedet, gyakran érezheted úgy, hogy támadások kereszttüzébe kerülsz. Ha úgy érezzük, hogy félreértenek minket, az könnyen vezethet kétségbeesett magyarázkodáshoz, ezzel bizonyítva, hogy mi „jók” vagyunk és szerethetők. De ha elfogadod, hogy nem tudsz mindenkinek megfelelni, megszűnik ez a kényszer. Nem kell többé állandó készenlétben állnod, hogy mindenkinek jót tegyél, nem akarsz folyton védekezni, és teljes erőbedobással arra törekedni, hogy megváltoztasd a többi ember véleményét és benyomását rólad. El tudod engedni magadat a kapcsolataidban, és könnyebben elfogadod majd, hogy nem a te feladatod mások véleményét átformálni.

A fenti előnyök közül melyik szólít meg leginkább téged? Lehet, hogy érdemes lenne felmérned azokat a károkat, amelyet az energiaszintedben, a kapcsolataidban és az önértékelésedben okozott az, hogy nem fogadtad el azt az igazságot, hogy nem fog mindenki szeretni. Arra buzdítalak, hogy szállj ki a megfelelési kényszer mókuskerekéből. Mások szimpátiája persze átmenetileg kitöltheti az űrt, ami benned van, és azért alakult ki, mert mélyen belül úgy érzed, hogy nem vagy szerethető. Olyan ez, mint amikor egy finom édesség egy pillanatra jól esik, de utána leesik a vércukorszinted. Így tudnám jellemezni azt is, amikor mások „szimpátiája” után rohanunk, az önértékelésünk így éli meg egy hullámvasút magasságait és mélységeit.

De a remény mindig ott van! Ma már, ha valaki vadul mutogatna nekem a forgalomban, hogy tegyem el a telefonomat, miközben valójában csak a mogyoróvajat szedem le a nadrágomról, csak elengedném, és továbbmennék. Ez számomra mindent megváltoztató felismerés volt. Abban a pillanatban nem kedvelt engem – és ez nincs is semmi baj. Nem mindig érzem ezt így, de egyre gyakrabban.

Öt módszer arra, hogy elfogadd, ha valaki nem szeret

És akkor most hogyan tovább? Lehet, hogy hosszú éveken át – vagy akár egész életedben – próbáltad elkerülni annak az igazságnak a beismerését, hogy vannak, akik nem szeretnek. Mégis, hogy az ördögbe tudnál megváltoztatni egy egész életre berögzült szokást? Az alábbi öt módszer segítségével képes lehetsz együtt élni ezzel a kellemetlen, ugyanakkor felszabadító igazsággal, ami tisztább gondolkodást és erősebb határokat ad.

1. Figyelj a belső monológodra

Ha hiszel abban, hogy alapvetően elfogadható vagy – a hibáiddal és a kusza kis titkaiddal együtt –, akkor az, hogy néhány ember nem szeret, már nem fog annyira a földhöz vágni. Ez a legnehezebb feladat, hiszen a történetek és a belső narratívák, amit mások mondtak nekünk, vagy amelyeket magunknak meséltünk, mély gyökeret eresztenek az elménkben. Nehéz feladat, de nem lehetetlen megoldani, ha pedig sikerül, olyan előnyökre tehetünk szert, amelyek hatással vannak az életünkre, a gondolkodásunkra, a döntéseinkre és a kapcsolatainkra.

Az egyik hatásos módja annak, hogy elfogadd, nem mindig fogsz tetszeni másoknak, ha tudatosan megfigyeled, hogyan beszélsz magadhoz csendes belső gondolataidban. Milyen stílusban szól hozzád ez a belső hang? Ha türelmetlen és kritikus, próbálj egy kedvesebb alternatívát találni erre a hangra. Idővel a kedves hang elég hangos lesz, és a belső kritikus elhalkul. Nézzünk erre egy példát!

Belső párbeszéd: „Senkinek sem tudok megfelelni. Nemet mondtam a bátyámnak, amikor arra kért, hogy vigyem haza a reptérről, mert dolgoznom kellett, és most mérges rám.”

Kedvesebb megközelítés: „Rossz érzés csalódást okozni a bátyámnak, de az én felelősségem az, hogy számomra autentikus életet éljek, és legalább annyira tiszteletben tartsam a saját szükségleteimet és erőforrásaimat, amennyire tiszteletben tartom az övéit is. Persze, a bátyám nem örült, hogy vonatoznia kellett, de azért, mert neki nehezére esik elfogadni az általam meghúzott határokat, nem azt jelenti, hogy a határaim rossz helyen vannak.”

Amellett, hogy odafigyelsz a belső hangodra, figyeld a viselkedésedet is. Hogyan bánsz magaddal? A viselkedésed azt tükrözi, hogy tiszteled és értékeled magad? Vagy a saját magaddal való bánásmód inkább tűnik hanyagnak vagy esetleg bántalmazónak?

Tedd fel magadnak a kérdést: úgy beszélsz és bánsz magaddal, ahogyan egy olyan emberrel tennéd, akit tisztelsz és szeretsz? Ez a legfontosabb, mert minden egyes szavaddal és cselekedeteddel építheted vagy rombolhatod az önértékelésedet. Kezdj el magaddal úgy bánni, és úgy beszélni, mint olyasvalakivel, akit tisztelsz és akivel törődsz, még akkor is, ha ez kezdetben kellemetlen. Ez az érzés idővel enyhülni fog, ígérem. Ha úgy bánsz magaddal, mint aki elfogadható és szerethető, kevésbé fogod igényelni a kívülről jövő megerősítéseket.

Miközben erről beszélgettem egy pácienssel, felidézte, hogy amikor egy barátja beugrott hozzá ebédre, szánt arra időt, hogy főzzön egy levest. Beismerte, hogy amikor egyedül van, az ebédje többnyire csak azokból az „édes vackokból” áll, amiket a konyhaszekrényben tart. Megálltunk egy pillanatra, és megnéztük a különbséget: egy leves főzése arról árulkodik, hogy értéket közvetít, és gondoskodik magáról, míg a cukros nasi a kapkodásról és a gondoskodás hiányáról szól.