A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Julia Quinn: Everything And The Moon

Avon Books, An Imprint of HarperCollinsPublishers, New York, 1997

A történet fiktív. A nevek, a szereplők, a helyszínek és az események az író képzeletének szüleményei, vagy fikcióként jelennek meg, és nem szabad valóságosnak tekinteni őket. Valós eseményekkel, helyszínekkel, szervezetekkel, élő vagy elhunyt emberekkel való bármilyen egyezés pusztán a véletlen műve.

Fordította: Szabó Luca

Szerkesztette: Kalocsai Judit

A könyvet tervezte: Malum Stúdió | Szabó Vince

Copyright © 1997 by Julie Cotler Pottinger

Hungarian translation © Szabó Luca, 2016

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2016

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-400-8

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Kedves Olvasó!

Egyetlen romantikus regényekből élő írónak sem lenne szabad bevallania a következőt – nem hiszek abban, hogy létezik szerelem első látásra. Első randevúra talán, de első látásra? Ugyan.

Azonban mielőtt hozzáláttam a Minden és a hold megírásához, megfogadtam, hogy kipróbálok valami újat. Mivel előző három regényem hőseinek és hősnőinek az első látásnál lényegesen többre volt szükségük ahhoz, hogy megtalálják az igazi boldogságot, úgy döntöttem, vállalom a kockázatot. Így aztán legújabb regényem hőse már az első mondatban fülig szerelmes lesz.

Ami ezután következett, varázslat volt. Még sosem sikerült olyan jelenetet írnom, amelyből ennyire kiérzett volna a szenvedély, az illékony bűvölet, amelyet az ember akkor érez, amikor beleszeret valakibe. Gépelés közben bizsergett az ujjam, és egy pillanatra sem olvadt le arcomról az ütődött vigyor, miközben csak úgy dőlt belőlem a szó. Mire elérkeztem az első fejezet végére, én, a hitetlen elhittem, hogy Robert és Victoria igazán, őrülten, fülig szerelmes egymásba, és ha nem lenne a két kotnyeles apa, boldogan élhetnének, amíg meg nem halnak.

Most felteszek egy kérdést. Ön, kedves Olvasó, hisz abban, hogy létezik szerelem első látásra? Igen? Nem? Mindegy, nem számít, mert annyit megígérhetek, a következő 370 oldal elolvasása közben bizony fog.

Baráti üdvözlettel:

Lyssa Keuschnak, kitűnő szerkesztőmnek. Megvéd mindentől, ami zöldessárga, csokoládébarna vagy piszkoszöld. Ez a színkártya a tiéd!

És Paulé, annak ellenére is, hogy a második kötetnek a „Minden és majom” címet akarja adni.

Elsô fejezet

KENT, ANGLIA
1809 JÚNIUSA

Robert Kemble-nek, Macclesfield grófjának nem volt különösebben élénk a képzelőereje, de amikor meglátta a lányt a tónál, azonnal belészeretett.

Nem a lány szépsége tette. Fekete hajával, fitos orrával vonzó jelenség volt, de a gróf nála sokkal csinosabb hölgyeket is látott már London báltermeiben.

Nem is éles esze volt az ok. A grófnak nem volt oka azt feltételezni, hogy a lány ostoba lenne, de mert még két szót sem váltottak, azt sem vehette biztosra, hogy éles eszű.

Egészen biztosan nem a lány kecses mozgása okozta. Amikor a gróf először megpillantotta, a lány éppen a karjával verdesett, majd elcsúszott egy nedves sziklán. Hangos puffanással huppant le a következő kőre, majd ugyanilyen hangosan így kiáltott:

– Hogy az ördög vinné el!

Azután felállt, és sajgó hátsó felét simogatta.

A gróf igazán nem tudta volna megmondani, mitől lobbant szerelemre a szíve. Csak abban volt biztos, hogy a lány tökéletes.

Közelebb lépett, de a fák takarásában maradt. A lány egyik kőről a másikra lépkedett, és akár egy bolond is megmondhatta volna, hogy meg fog csúszni, mivel a következő követ moha borította, és…

Csobb!

– Jaj nekem, jaj nekem, jaj nekem, jaj nekem!

Robert akarata ellenére is elvigyorodott, miközben a lány szégyenszemre a partra vonszolta magát. A ruhája széle elázott, és a cipője minden bizonnyal tönkrement.

A gróf előrehajolt, és észrevette a cipellőt, amely a napon várta a lányt. Biztosan a lány hagyta ott, mielőtt az első kőre lépett volna. Okos lány, gondolta a férfi helyeslően.

A lány leült a füves parton, kicsavarta a ruháját, és Robert kedvére gyönyörködhetett csupasz lábikrájában. Vajon hol hagyta a harisnyáját? – töprengett.

Mintha csak a híres női megérzés ébredt volna fel benne, a lány hirtelen felkapta a fejét, és körülnézett.

– Robert? – szólt. – Robert! Tudom, hogy itt vagy.

Robert megdermedt, hiszen biztosra vette, hogy még sosem találkoztak, ennélfogva be sem mutathatták őket egymásnak. Abban sem kételkedett, hogy ha tévedne is, a lány akkor sem szólítaná a keresztnevén.

– Robert! – ismételte meg a lány. Most már kiabált. – Azonnal bújj elő!

A férfi kilépett a fa mögül.

– Ahogy kívánja, mylady – hajolt meg udvariasan.

A lánynak leesett az álla. Értetlenül pislogott, majd nagy nehezen felállt. Ekkor vette észre, hogy még mindig a kezében szorongatja a szoknyája szélét, és az egész világ megcsodálhatja csupasz térdét. Azonnal leengedte a ruhát.

– Ki az ördög maga?

A férfi a legszebb félmosolyát vette elő.

– Robert.

– Maga ugyan nem Robert! – kérte ki magának az állítást a lány.

– Ebben sajnos nem értek egyet – felelte a férfi, és meg sem próbálta titkolni, milyen jól mulat.

– Nos, mindenesetre nem az én Robertem.

A gróf szívébe váratlanul féltékenység nyilallt.

– Ki ez a maga Robertje?

– Nos… nos… Fel nem foghatom, miért tartozna ez magára.

Robert félrehajtotta a fejét, mintha mélyen a gondolataiba mélyedne.

– Érvelhetnék azzal, hogy ez az én földem, a maga szoknyája az én tavamban ázott el, ebből következik, hogy bizony rám tartozik.

A lány elsápadt.

– Édes istenem, maga csak nem az uraság?

A férfi elvigyorodott.

– Az uraság vagyok.

– De… de az uraság nem idős? – A lány összezavarodott, és egészen felzaklatta magát.

– Áh, már értem, mi a félreértés oka. Én az uraság fia vagyok. A másik uraság. Ön pedig…?

– Egy kis fruska, aki nagy bajba keverte magát – bökte ki a lány.

A gróf kezébe vette a lányét, és fölé hajolt.

– Valódi megtiszteltetés, hogy megismerhetem, Fruska kisasszony.

A lány kuncogott.

– Kis Fruska kisasszony a nevem, szíves engedelmével.

Ha Robertnek bármi kétsége lett volna afelől, hogy az előtte álló nő maga a tökély, mosolyának és humorérzékének nyilvánvaló ereje azonnal magával ragadta.

– Jól van – bólintott. – Kis Fruska kisasszony. A világért sem akarnám udvariatlanul megfosztani teljes nevétől. – Kézen fogva vezette vissza a tó partjára a lányt. – Jöjjön, üldögéljünk itt el egy kicsit!

A lány habozott.

– Édesanyám, isten áldja a lelkét, három évvel ezelőtt hunyt el, de az az érzésem, hogy most azt mondaná nekem, ez egyáltalán nem lenne tanácsos. Maga éppen úgy néz ki, mint egy kéjenc.

Ez felkeltette a gróf érdeklődését.

– Sok kéjencet ismer?

– Nem, dehogy. De ha az élet az utamba sodorna egyet, gyanítom, hasonlítana magára.

– Miért gondolja ezt?

A lány lebiggyesztette a száját, és tudálékos kifejezés ült ki az arcára.

– Mondja, maga bókokra vadászik?

– Természetesen. – A lányra mosolygott, leült, és intett neki, hogy kövesse a példáját. – Aggodalomra semmi ok. Nem feketítették még be egészen a nevemet. Inkább szénszürkének mondanám.

A lány ismét elnevette magát. Robert ettől úgy érezte magát, mintha ő lenne a világ ura.

– Egyébként Miss Lyndon vagyok – mondta a lány, és leült a gróf mellé.

A férfi hátradőlt, és a könyökére támaszkodott.

– Kis Fruska Lyndon, ha jól sejtem.

– Apám mindenesetre egyetértene magával – felelte vidáman a lány. Aztán elkomorult az arca. – Igazán mennem kell. Ha rajtakap itt magával…

– Szamárság! – vágott a szavába Robert. Mindent megtett volna, hogy maga mellett tartsa. – Nem jár itt senki.

A lány visszaereszkedett mellé, de még mindig nem határozta el magát. Hosszas hallgatás után azt kérdezte: – Maga igazán Robert?

– Igazán.

– Ha nem tévedek, egy márki fiának egész sor neve lehet.

– Nem téved.

A lány színpadiasan sóhajtott.

– Szegény fejem! Nekem csak kettő jutott.

– Melyek lennének azok?

A lány kacéran sandított rá a szeme sarkából. Robert szívverése felgyorsult.

– Victoria Mary – felelte a lány. – És maga? Ha bátorkodhatom megkérdezni.

– Bátorkodhat. Robert Phillip Arthur Kemble.

– A címét kifelejtette – figyelmeztette a lány.

A férfi közelebb hajolt hozzá, és azt súgta:

– Nem akartam megijeszteni.

– Ó, nem vagyok ám olyan ijedős!

– Lelke rajta. Macclesfield grófja, de ez egyelőre csak üres cím.

– Igaz is – bólintott Victoria. – A valódi címet majd akkor kapja meg, ha az apja meghal. Az arisztokraták furcsa egy népség.

A férfi felvonta a szemöldökét.

– Anglia egyes részein az ilyen kijelentésért még ma is letartóztathatják az embert.

– De nem errefelé – mosolygott ravaszul a lány. – Nem a maga földjén, a maga tavának partján.

– Nem – ismerte el a férfi. Elmerült a lány kék szemében, és a mennyországban érezte magát. – Itt igazán nem.

Victoria nem tudta, hogyan feleljen a gróf tekintetéből áradó leplezetlen vágyra, ezért elkapta a fejét. Egy egész perc csend után Robert szólalt meg először.

– Lyndon. Hmm. – Elgondolkodva billentette félre a fejét. – Miért ilyen ismerős nekem ez a név?

– A papám Bellfield új lelkésze – felelte Victoria. – Talán az apja említette.

Robert apja, Castleford márkija mániákusan rajongott rangjáért és földjeiért, és gyakorta oktatta fiát e kettő fontosságára. Robert nem kételkedett benne, hogy az új lelkész érkezése is szóba került a márki valamelyik hegyibeszédében, és arra is mérget vett volna, hogy ő akkor éppen nem figyelt.

Érdeklődve hajolt közelebb a lányhoz.

– És tetszik magának itt, Bellfieldben?

– Ó, igen. Ezelőtt Leedsben éltünk. A barátaim persze hiányoznak, de a vidék sokkal inkább kedvemrevaló.

A férfi hallgatott.

– Árulja el nekem, ki ez a maga titokzatos Robertje?

A lány félrehajtotta a fejét.

– Igazán tudni akarja?

– Igazán. – Kezét a lány apró kezére tette. – Tudnom kell a nevét, mert kénytelen leszek súlyosan bántalmazni, ha még egyszer kettesben akar magával találkozni az erdőben.

– Ugyan, kérem! – nevetett a lány. – Ne butáskodjon már!

Robert az ajkához emelte az apró kacsót, és forró csókot lehelt a lány csuklójának belső felére.

– Halálosan komolyan beszélek.

Victoria próbálta elhúzni a kezét, de a vak is láthatta, hogy minden meggyőződés nélkül teszi. Volt valami az ifjú gróf tekintetében, szeme villanásában, ami egyszerre rémítette meg és kavarta fel a lányt. – Robert Beechcombe a neve, mylord.

– Komolyak a szándékai? – mormogta a férfi.

– Robert Beechcombe nyolcéves. Horgászni akartunk, de úgy tűnik, mégsem jött el. Igaz, említette is, hogy az édesanyjának tervei vannak vele ma délután.

Robertből kitört a nevetés.

– El sem mondhatom, mennyire megkönnyebbültem, Miss Lyndon. Ki nem állhatom a féltékenységet. Leírhatatlanul kellemetlen érzés.

– E-el sem tudom képzelni, mégis mitől lenne maga féltékeny – dadogta Victoria. – Maga nem ígért nekem semmit.

– De szándékomban áll.

– Én sem ígértem semmit magának – folytatta a lány egyre határozottabb hangon.

– Tarthatatlan állapot – sóhajtott a férfi. Ismét felemelte a lány kezét, és ezúttal a kézfejére lehelt csókot. – Példának okáért igazán kedvemre tenne, ha megígérné, hogy többé rá sem néz más férfira.

– Nem értem, miről beszél – jelentette ki Victoria zavarodottan.

– Nem osztozom magán.

– Egek ura! Hiszen csak most ismertük meg egymást!

Robert a lány felé fordult, és a játékosság meglepő gyorsasággal tűnt el a tekintetéből.

– Tudom. Az eszemmel tudom, hogy csak tíz perccel ezelőtt pillantottam meg, de a szívem mintha egész életemben ismerte volna magát. A lelkem még annál is régebb óta.

– Ne-nem is tudom, mit mondhatnék.

– Ne mondjon semmit! Csak üljön itt mellettem, és élvezze a napsütést!

Így aztán elüldögéltek egymás mellett a füves tóparton, és csak nézték a felhőket, a vizet és egymást. Percekig hallgattak, mígnem Robert tekintete megakadt valamin a távolban, és a férfi hirtelen talpra ugrott.

– Meg ne mozduljon! – parancsolta, de buta kis mosolya ellentmondott hangja komolyságának. – Egy arasznyit se mozduljon!

– De…

– Egy arasznyit se! – szólt vissza Robert a válla fölött, és átrohant a tisztáson.

– Robert! – tiltakozott Victoria. Meglepetésében még arról is megfeledkezett, hogy mylordnak kellene szólítania.

– Egy perc, és készen vagyok!

Victoria a nyakát nyújtogatta, hogy jobban lássa, miben mesterkedik a gróf. A férfi bevette magát a fák közé, és Victoria csak annyit látott, hogy lehajol. A lány a csuklójára pillantott, és szinte meglepte, hogy a gróf csókjának helye nem vöröslik.

Egész testében érezte azt a csókot.

– Meg is volnánk – szólt Robert, miután előbújt az erdőből. Mélyen meghajolt, és egy kis csokor ibolyát tartott a kezében. – Szívem hölgyének.

– Köszönöm – suttogta Victoria, és könnybe lábadt a szeme. Maga is elcsodálkozott a meghatottságán. Mintha ennek a férfinak hatalmában állna elrepíteni őt a világ… a világegyetem bármely pontjára.

A férfi átnyújtotta neki a csokrot, csak egy szál virágot tartott meg.

– Valójában ezért szedtem le őket – suttogta, majd a lány füle mögé tűzte az ibolyát. – Így. Most aztán tökéletes.

Victoria a csokrát csodálta.

– Ilyen szépet még sosem láttam.

Robert a lányt nézte.

– Én sem.

– Mennyei illatuk van – szippantott mélyet Victoria. – Imádom a virágillatot. Odahaza, az ablakom alatt lonc nő.

– Valóban? – kérdezte elkalandozva a gróf. Kinyújtotta a karját, hogy megérintse a lány arcát, de még időben észbe kapott. A lány ártatlan volt, és ő nem akarta megijeszteni.

– Köszönöm – szólt Victoria, és hirtelen felnézett.

Robert felugrott.

– Ne mozduljon! Egy arasznyit se!

– Már megint? – fakadt ki a lány, és szélesen elmosolyodott. – Hová megy?

A férfi is mosolygott.

– Keresek egy portréfestőt.

– Egy micsodát?

– Szeretném megörökíteni ezt a pillanatot.

– Ó, uramatyám! – sóhajtott Victoria. Csak úgy rázta a nevetés, alig tudott felállni.

– Robert a nevem – javította ki a gróf.

– Robert – bólintott a lány. Szörnyű bizalmaskodás volt ez, de ha egyszer olyan természetesnek hatott az ajkán a férfi neve. – Maga olyan mulatságos. Nem is emlékszem, mikor nevettem ennyit utoljára.

A férfi lehajolt, és ismét megcsókolta a lány kezét.

– Jaj nekem! – emelte tekintetét az ég felé Victoria. – Milyen későre jár! Papa bármikor a keresésemre indulhat, és ha itt talál, egyedül magával…

– Legfeljebb házasságra kényszerít minket – szakította félbe Robert mosolyogva.

A lány rámeredt.

– És ettől maga nem menekülne hanyatt-homlok a szomszéd megyéig?

A gróf lehajolt, és puha csókot lehelt Victoria ajkára.

– Pssszt! Én már el is döntöttem, hogy feleségül veszem magát.

A lány álla leesett.

– Maga megőrült?

A férfi elhúzódott tőle, és különös pillantással szemlélte – mintha mulatna, ugyanakkor csodálkozna is rajta.

– Victoria, én még soha életemben nem voltam olyan józan, mint éppen ebben a pillanatban.

Victoria benyitott a házikóba, amelyben apjával és húgával élt.

– Papa! – kiáltott. – Sajnálom, hogy elkéstem. Sétálni indultam, és elszaladt az idő. Még annyi hely vár felfedezésre a környéken!

Belesett apja dolgozószobájába. A férfi az íróasztalnál ült, és a következő beszédén dolgozott. Egy legyintéssel jelezte, hogy nincs semmi baj, és Victoria ne zavarja. A lány lábujjhegyen osont ki a szobából.

A konyhába ment, hogy megfőzze a vacsorát. A húgával, Eleanorral felváltva szoktak főzni, és aznap este Victoria volt a soros. Megkóstolta a marhapörköltet, amelyet még délután tett fel a tűzhelyre, megsózta, és lerogyott egy székre.

Feleségül akarja venni őt!

Bizonyára csak álom volt az egész. Hiszen Robert gróf. Gróf! Egy napon ő lesz a márki. Ilyen előkelő férfiak nem szokták szegény lelkészek lányait feleségül venni.

De hiszen megcsókolta! Victoria megérintette az ajkát, és nem csodálkozott rajta, hogy remeg a keze. Nem hitte, hogy az a csók a férfinak is annyit jelentett, mint neki, elvégre Robert sok évvel idősebb volt nála. Nyilván több tucat hölgyet csókolt már meg előtte.

A lány ujjával köröket és szíveket rajzolt az asztallapra, de oda sem figyelt, mert magában a délutánt élte újra. Robert. Robert. A nevét tátogta, és ujjával felírta az asztalra. Robert Phillip Arthur Kemble. Az egészet leírta.

Félelmetesen jóképű férfi. Sötét haja hullámos, és leheletnyivel hosszabb, mint amit a divat megenged. A szeme… Azt hinné az ember, ilyen sötét hajhoz sötét szem is társul, de Robert szeme tiszta, kék. Világoskék, mégsem jeges a pillantása, mert a lelke felmelegíti.

– Mit csinálsz, Victoria?

A lány felnézett. A húga állt az ajtóban.

– Szervusz, Ellie!

Eleanor, aki éppen három évvel volt fiatalabb Victoriánál, az asztalhoz lépett, és megfogta nővére kezét.

– Még a végén felhólyagosodik az ujjad – dorgálta, aztán elengedte és leült, éppen vele szemben.

Victoria a húga arcát nézte, de Robertet látta maga előtt. Íves ajkak, örökké mosolyra húzódó száj, állán pelyhedző szakáll. Bizonyára naponta kétszer is borotválja.

– Victoria!

A lány üres tekintettel nézett a húgára.

– Mondtál valamit?

– Azt kérdeztem, most már másodszor, hogy elkísérsz-e holnap Mrs. Gordonhoz. Papa megosztja vele a tizedet, mert beteg szegény.

Victoria bólintott. Az apja lelkészként megkapta a környékbeli földek termésének egytized részét. Ennek többségét eladta, és a pénzt a falusi templomra fordította, de még így is annyi élelem maradt a Lyndon család otthonában, amennyi nem fogyott el.

– Persze, persze – bólintott Victora álmodozva. – Persze hogy elkísérlek.

– …még bele?

Victoria felkapta a fejét.

– Ne haragudj! Hozzám beszélsz?

– Csak azt mondtam – sóhajtott Ellie, aki lassan elveszítette a türelmét –, hogy délután megkóstoltam a pörköltet, és sótlan. Tegyek még bele sót?

– Ne, ne, az előbb sóztam meg.

– Mi lelt téged, Victoria?

– Mire gondolsz?

Ellie ingerülten sóhajtott.

– Két szót sem hallottál abból, amit beszélek. Hiába szólok hozzád, te csak kibámulsz az ablakon, és sóhajtozol.

Victoria közelebb hajolt hozzá.

– Tudsz titkot tartani?

Ellie is közelebb hajolt a nővéréhez.

– Tudod, hogy tudok.

– Azt hiszem, szerelmes vagyok.

– Eszem ágában sincs elhinni.

Victoria döbbenetében eltátotta a száját.

– Megosztom veled, hogy egy nő életének legsorsdöntőbb változásán megyek keresztül, és te nem hiszel nekem?

Ellie gúnyos pillantást küldött felé.

– Mégis kit találtál Bellfieldben, akibe beleszerethetnél?

– Tudsz titkot tartani?

– Már megmondtam, hogy igen.

– Lord Macclesfield az illető.

– A márki fia? – kiáltotta Ellie. – Victoria, de hát ő egy gróf!

– Ne kiabálj! – sziszegte a lány, és válla fölött hátrapillantott. Szerencsére az apjuk nem hallotta meg őket. – És tisztában vagyok vele, hogy gróf.

– Még csak nem is ismered! Amikor a márki Castlefordba hívatott minket, ő épp Londonban volt.

– Ma ismertem meg.

– És beleszerettél? Victoria, csak a bolondok és a költők hisznek benne, hogy létezik szerelem első látásra.

– Akkor én bolond vagyok – felelte gőgösen Victoria –, mert Isten a megmondhatója, hogy költő nem.

– Te megőrültél, nővérkém. Teljesen megőrültél.

Victoria felemelte a fejét, és megvetéssel nézett a húgára.

– Eleanor, én még soha életemben nem voltam olyan józan, mint éppen ebben a pillanatban.

Victoria akkor éjjel órákon át feküdt ébren, és amikor végre elaludt, Roberttel álmodott.

Robert megcsókolta. Előbb gyengéden, az ajkán, aztán végigcsókolta mindkét orcáját. Közben a nevét suttogta.

– Victoria…

– Victoria…

A lány felriadt.

– Victoria…

Kibújt a paplan alól, és kinézett az ágya fölötti ablakon. Robert volt ott.

– Robert?!

A gróf elmosolyodott, és csókot lehelt az orrára.

– Nem is más. El sem tudom mondani, mennyire örülök, hogy nem emeletes a házuk.

– Robert, mit keres itt?

– Őrülten magába szeretek.

– Robert! – Victoria igyekezett uralkodni magán, és nem nevetni, de a gróf jókedve ragadós volt. – Igazán, szavamra! Mit keres itt?

A férfi előkelően meghajolt.

– Udvarolok magának, Miss Lyndon.

– Az éjszaka közepén?

– Alkalmasabb időpontot keresve sem találhatnék.

– Robert, mi lett volna, ha rossz ablakhoz lép? Odalenne a jó hírem!

A férfi az ablakpárkánynak támaszkodott.

– Említette a loncot. Csak szimatolnom kellett, és azonnal megtaláltam a szobáját. – Meg is mutatta, hogyan szimatolt. – Igen kifinomult a szaglásom.

– Maga javíthatatlan.

A gróf bólintott.

– Vagy csupán szerelmes vagyok.

– Robert, maga nem szerethet engem!

De a szívverése azért könyörgött, hogy Robert ellentmondjon neki.

– Nem? – A férfi az ablakon át megfogta a lány kezét. – Gyere velem, Torie!

– E-engem sosem szólítanak Torie-nak – adott kitérő választ a lány.

– Én szeretnélek – suttogta Robert. Gyengéden megfogta a lány állát, és maga felé húzta. – Most meg foglak csókolni.

Victoria reszketve bólintott. Képtelen volt megtagadni magától azt a gyönyört, amelyről egész éjjel álmodott.

Robert ajka puhán érintette meg Victoriáét. A lány beleremegett a gerincén végigfutó bizsergésbe.

– Fázol? – suttogta Robert, de közben le sem vette az ajkát a lányéról.

Victoria némán intett nemet a fejével.

A férfi felegyenesedett, és a tenyerébe vette a lány arcát.

– Milyen gyönyörű vagy!

Ujjai köré csavarta a lány egyik tincsét, és élvezte selymességét. Aztán újra a lány ajkára tapasztotta a magáét, és leheletfinoman simogatta. Hagyta, hogy a lány megszokja a közelségét, mielőtt még közelebb hajolt volna hozzá. Érezte, hogy Victoria remeg, de azt is, hogy nem akar elhúzódni tőle. Tudta, hogy a lányt is éppen annyira izgatja az élmény, mint őt.

Robert most a lány tarkójára csúsztatta a kezét, és ujjait sűrű hajába mélyesztette. Nyelvével fedezte fel a lány szájának körvonalát – mentás-citromos íze volt. Robertnek minden önfegyelmére szüksége volt, hogy ki ne húzza az ablakon át Victoriát, és magáévá ne tegye ott, a puha gyepen. Élete huszonnégy éve során még soha senkit sem kívánt ennyire. Vágyott rá, és maga is meglepődött rajta, milyen gyengédséget vált ki belőle a lány.

Végül vonakodva bár, de elhúzódott tőle, mert jól tudta, nem kérheti Victoriától azonnal mindazt, amire vágyik.

– Gyere velem! – suttogta.

Victoria az ajkára tapasztotta a kezét.

A férfi megragadta őt, és a nyitott ablak felé húzta.

– Robert, hiszen éjszaka van!

– Ilyenkor a legjobb kettesben lenni.

– De… de hálóingben vagyok!

A lány végignézett magán, mintha nem is fogná fel egészen, milyen illetlen az öltözéke. Felkapta a takaróját, és igyekezett maga köré csavarni.

Robert mindent megtett, nehogy elnevesse magát.

– Vedd fel a köpenyedet! – parancsolta gyengéden. – És siess! Sok látnivaló vár ránk ma éjjel.

Victoria csak egy pillanatig habozott. Hihetetlen ostobaság volt elmenni Roberttel, de jól tudta, hogy ha most bezárja az ablakát, élete végéig gyötörni fogja a gondolat, mi történhetett volna azon a teliholdas éjjelen.

Leugrott az ágyáról, és szekrényéből előhúzta hosszú, sötét köpenyét. Nyári időben túl meleg volt, de arról szó sem lehetett, hogy egy lelkész lánya hálóingben csavarogjon a földeken. Begombolta a köpenyt, felmászott az ágyára, és Robert segítségével kimászott az ablakon.

Az éjjeli levegő csípett, és lonc illatával volt terhes, de Victoria csak egyet szippanthatott belőle, mert Robert megrántotta a kezét, és futásnak eredt. Victoria hangtalanul nevetett, miközben az erdő felé tartottak. Még sosem érezte magát ilyen élettelinek, ilyen szabadnak. Szeretett volna örömében odakiáltani a fáknak, de jól tudta, hogy apja is nyitott ablaknál alszik, így erőt vett magán.

Néhány perc múlva egy kis tisztásra érkeztek. Robert megtorpant, mire Victoria nekiütközött. A férfi szorosan átölelte a lányt, és egész testükben illetlenül egymáshoz simultak.

– Torie – susogta. – Ó, Torie!

Megcsókolta a lányt, úgy csókolta, mintha Victoria lenne az utolsó nő a földön, mintha ő lenne a valaha született egyetlen nő.

Végül a lány elhúzódott tőle. Sötét szemében izgalom ült.

– Ez nekem nagyon gyors. Nem is értem az egészet.

– Én sem értem – nyugtatta meg a gróf, és boldogan sóhajtott. – De nem akarom megkérdőjelezni.

Leült a földre, és magával húzta a lányt is. Aztán leheveredett.

Victoria mellette guggolt, és bizonytalanul méregette.

A férfi maga mellé mutatott.

– Feküdj ide, és nézd csak az égboltot! Csodaszép.

Victoria a férfi boldogságtól ragyogó arcát fürkészte, és a fűbe heveredett. Innen nézve végtelennek tűnt az égbolt.

– Hát nem csodálatosak a csillagok? – kérdezte Robert.

Victoria bólintott, és közelebb bújt hozzá. Ellenállhatatlannak érezte a férfi testének melegét.

– Ők mindig ott vannak nekünk. Biztosra veszem, Isten azért tette őket az égre, hogy ma este őket csodálhassuk.

– Robert, hogy te milyen hóbortos vagy!

A férfi az oldalára fordult, és könyökére támaszkodott. Szabad kezével kisimított egy tincset a lány arcából.

– Sohasem voltam még hóbortos – szólt komolyan. – Soha nem is akartam az lenni. De most… – Elhallgatott, mintha azt a lehetetlen szóláncot keresné, amellyel leírhatná a szívében kavargó érzéseket. – Nem tudom megmagyarázni. Olyan, mintha bármit elmondhatnék neked.

A lány elmosolyodott.

– Hiszen el is mondhatsz.

– Nem, ennél többről van szó. Bármit mondok is, semmi sem hangzik ostobán. Még a legjobb barátaim előtt sem nyílhatok meg teljesen. Például… – Hirtelen talpra ugrott. – Hát nem meghökkentő, hogy az ember két lábon egyensúlyoz?

Victoria fel akart ülni, de a nevetéstől visszahanyatlott.

– Gondolj csak bele! – folytatta Robert, és előre-hátra gördült a talpán. – Nézd csak meg a lábadat! Milyen kicsiny a testedhez képest! Azt várnád, ahányszor felállunk, mindjárt felborulunk.

Victoria ezúttal felült, és a lábára pillantott.

– Azt hiszem, igazad lehet. Valóban lenyűgöző.

– Ezt még sosem mondtam el senkinek – szólt Robert. – Egész életemben sokat gondoltam rá, de mostanáig még sosem mondtam el senkinek. Azt hiszem, attól tartottam, hogy az emberek azt mondanák, ostobaság.

– Nem ostobaság.

– Nem. – Robert leguggolt mellé, és megérintette az arcát. – Tudtam, hogy te nem fogod annak tartani.

– Én már azért is zseniálisnak tartalak, hogy ez az egész eszedbe jutott – mondta hűségesen a lány.

– Torie, Torie! Nem tudom, hogyan öntsem szavakba, mert nem is értem, mi történik velem, de azt hiszem, szeretlek.

A lány most felé fordította a fejét.

– Nem is kérdés, hogy szeretlek – jelentette ki határozottan a gróf. – Velem még sosem történt ilyesmi, és kutya legyek, ha engedem, hogy az elővigyázatosság erőt vegyen rajtam!

– Robert – suttogta a lány. – Azt hiszem, én is szeretlek téged.

A férfit elhagyta az ereje. Olyan boldogság lett úrrá rajta, hogy képtelen volt veszteg maradni. A kezénél fogva húzta fel a lányt.

– Ezt mondd még egyszer! – kérte.

– Szeretlek – mosolygott a lány, akit elvarázsolt a pillanat.

– Még egyszer!

– Szeretlek! – nevetett Victoria.

– Ó, Torie, Torie! Milyen boldoggá foglak tenni! Megígérem neked. Mindent megadok neked.

– Én a holdat kérem! – kiáltotta a lány, aki a pillanat hevében azt gondolta, az ilyen szeszélyek is lehetségesek.

– Megkapsz mindent, és mellé a holdat is – jelentette ki szenvedélyesen a férfi.

Aztán megcsókolta a lányt.

Második fejezet

Két hónap telt el. Robert és Victoria minden adandó alkalommal találkozott. Felfedezték a környéket és – ha csak lehetőségük adódott rá – egymást.

Robert beavatta a lányt a tudományok iránti rajongásába, a lóversenyek iránti szenvedélyébe, és abba a félelmébe, hogy sosem lesz belőle olyan ember, amilyennek az apja akarja.

Victoria elmesélte neki, gyengéi a romantikus regények, képes nyílegyenesen varrni, és fél, sosem lesz képes apja szigorú erkölcsi elvárásai szerint élni.

A lány imádta a süteményeket.

A férfi ki nem állhatta a borsót.

Robertnek visszataszító szokása volt, hogy amint leült, feltette a lábát, hol az asztalra, hol az ágyra.

Victoria mindig csípőre tette a kezét, ha bosszús volt, de sosem sikerült olyan komoly arcot vágnia, mint szerette volna.

A férfi imádta, ahogy a lány dühösen elhúzta a száját, azt, hogy mindig figyelembe vette, mi volna előnyös mások számára, és kacéran ugratta, ha úgy érezte, a férfi túlságosan fontoskodó.

A lány imádta, ahogy a férfi a hajába túrt, amikor felbőszítette valami, minden vadvirágot megcsodált, és időnként fennhéjázott, csak hogy lássa, ki tudja-e hozni a lányt a béketűrésből.

Mindenben, ugyanakkor semmiben sem hasonlítottak.

Egymásban saját lelkükre találtak, és olyan titkokat és gondolatokat osztottak meg egymással, amelyeket addig senkinek sem árulhattak el.

– Még mindig édesanyámat keresem – mondta egyszer Victoria.

Robert furcsán nézett rá.

– Hogy mondod?

– Tizennégy éves koromban halt meg. És a tiéd?

– Hétéves voltam. A szülésbe halt bele.

Victoria addig is gyengéd arca még inkább megenyhült.

– Annyira sajnálom. Alig ismerhetted meg, és még a testvéredet is elveszítetted. Öcséd vagy húgod lett volna?

– Húgom. Anyámnak még volt ideje nevet adni neki. Anne-nek hívta.

– Sajnálom.

A férfi szomorkásan mosolygott.

– Még emlékszem, milyen érzés volt, amikor átölelt. Apám sokszor dorgálta, amiért elkényeztet, de ő a füle botját sem mozdította.

– Az orvos szerint anyám rákos volt. – Victoria fájdalmasan nagyot nyelt. – Nem volt békés halála. Szeretek arra gondolni, hogy valahol odafent van – itt az égbolt felé intett –, ahol nem fáj semmi.

Robert mélyen meghatódott. Megérintette a lány kezét.

– De néha még mindig szükségem lenne rá. Vajon eljön az idő, amikor az embernek már nincs szüksége a szüleire? Beszélni is szoktam hozzá, és mindig őt keresem.

– Ezt hogy érted? – kérdezte a gróf.

– Butának fogsz gondolni.

– Tudod, hogy sosem gondolnék ilyet.

Victoria egy pillanatig hallgatott, aztán így szólt:

– Nos, ilyeneket mondok: „Ha az édesanyám hall engem, rezgesse szél azon az ágon a leveleket!” Vagy: „Mama, ha figyelsz engem, bújtasd a napot a mögé a felhő mögé! Akkor tudni fogom, hogy velem vagy.”

– Veled van – suttogta Robert. – Én érzem.

Victoria a karjába bújt.

– Ezt még sosem mondtam el senkinek. Ellie-nek sem, pedig tudom, hogy neki éppen úgy hiányzik a mama, mint nekem.

– Nekem mindig mindent elmondhatsz majd.

– Igen – bólintott boldogan a lány. – Tudom.

Lehetetlen volt titokban tartani az udvarlást Victoria apja előtt. Robert szinte minden nap felbukkant a lelkész házánál. Azt mondta a lelkésznek, hogy lovagolni tanítja Victoriát, és ez nem is volt hazugság. Akárki láthatta, hogy igaz, aki megfigyelte, hogyan sántikál ide-oda a házban Victoria egy-egy lovaglólecke után.

Világos volt, hogy az ifjú pár mélyebb érzéseket táplál egymás iránt. Lyndon lelkész úr vehemensen ellenezte a kapcsolatot, és ezt minden adandó alkalommal meg is mondta a lányának.

– Sosem fog feleségül venni! – mennydörögte legjobb templomi basszusán. Ettől a hangtól mindig megrémültek a lányai.

– Papa, hiszen szeret engem! – tiltakozott Victoria.

– Mindegy, hogy szeret-e vagy sem. Nem fog elvenni téged. Hiszen gróf, és egy napon márki lesz. Nem fogja egy lelkész lányát választani feleségéül.

Victoria mély levegőt vett, nehogy elveszítse a fejét.

– Ő nem olyan, papa.

– Olyan, mint bármelyik férfi. Kihasznál, aztán eldob.

Victoria belepirult apja szókimondásába.

– Papa, én…

A lelkész azonban nem engedte, hogy befejezze.

– Nem valami ostoba kis regényben élsz. Nyisd ki a szemedet!

– Nem vagyok olyan naiv, mint hiszed.

– Tizenhét éves vagy! – ordította a lelkész. – Milyen lennél, ha nem naiv?

Victoria felhorkantott, és a szemét forgatta. Jól tudta, hogy apja ki nem állhatja a hasonló, hölgyhöz nem méltó modorosságot.

– Nem is tudom, miért beszélgetek veled erről.

– Mert az apád vagyok! És isten engem úgy segéljen, engedelmeskedni fogsz nekem. – A lelkész közelebb hajolt a lányhoz. – Én ismerem a világot, Victoria. Tudom, mi micsoda. A gróf szándékai nem lehetnek tisztességesek, és ha hagyod, hogy tovább udvaroljon neked, megesett nő lesz belőled. Megértettél?

– A mama megértett volna – suttogta a lány.

Az apa arca elvörösödött.

– Mit mondtál?

Victoria nagyot nyelt, majd elismételte előbbi szavait.

– Azt mondtam, a mama megértett volna.

– Anyád istenfélő asszony volt, aki tudta, hol a helye. Sosem mondott volna ellent nekem ebben a kérdésben.

Victoria emlékezett, micsoda szamár vicceket mesélt az édesanyja neki és Ellie-nek a lelkész háta mögött. Mrs. Lyndon bizony nem volt olyan komoly és józan, mint amilyennek a férje gondolta. Nem, mondta magában Victoria, az édesanyja mégis megértette volna.

Egy hosszú pillanatig apja állát figyelte, majd felemelte a tekintetét, a szemébe nézett, és azt kérdezte:

– Megtiltod, hogy találkozzam vele?

A férfi arcára kiült a feszültség, és Victoria attól tartott, még a végén eltörik az állkapcsa.

– Tudod, hogy nem tilthatom meg – felelte a lelkész. – Ha csak egy szót hall az apja, amiből arra következtet, hogy elégedetlen vagyok a fiával, ajánlólevél nélkül hajít ki. Neked kell szakítanod vele.

– Nem teszem – felelte dacosan a lány.

– Szakítanod kell vele – ismételte a férfi, mintha meg sem hallotta volna a lánya válaszát. – Mégpedig rendkívül tapintatosan és elegánsan.

Victoria egy lázadó tekintetével nézett rá.

– Robert két óra múlva értem jön, és én elmegyek vele sétálni.

– Mondd meg neki, hogy többé nem találkozhattok! Még ma délután megteszed, vagy Isten az atyám, nagyon megbánod.

Victoriát elhagyta az ereje. Az apja évek óta nem ütötte már meg – gyerekkora óta –, de most olyan düh ült ki az arcára, hogy a lányt nem lepte volna meg, ha egészen elveszti önuralmát. Nem felelt.

– Helyes – bólintott elégedetten a lelkész, aki a hallgatást beleegyezésként értelmezte. – És vidd magaddal Eleanort is! A húgod kísérete nélkül nem hagyhatod el a házat azzal a férfival!

– Igen, papa – szólt a lány. Ebben legalább valóban engedelmeskedhet. De csak ebben.

Robert két órával később érkezett meg a házhoz. Ellie olyan gyorsan tépte fel az ajtót, hogy a grófnak nem is volt ideje másodszor is kopogtatni rajta.

– Jó napot, mylord – mosolygott szemtelenül a lány. Nem is csoda, hiszen Robert egy egész fontot fizetett neki minden egyes alkalommal, amikor elkísérte őket a sétáikra, és hamar eltűnt a szemük elől. Ellie meggyőződéssel hitt a megvesztegetésben, és Robert ezért halála napjáig hálával tartozott neki.

– Jó napot, Ellie – köszöntötte a lányt. – Remélem, kellemesen telik a napod.

– Nagyon is, mylord. És, ha nem csalódom, hamarosan még kellemesebb lesz.

– Arcátlan nőszemély – motyogta Robert. De azért nem gondolta komolyan, hiszen kedvelte Victoria húgát. Közös volt bennük gyakorlatiasságuk, és mindkettejüknek jó érzéke volt a jövő megtervezéséhez. Robert a lány helyében sétánként két fontot is elkért volna.

– Hát megérkeztél, Robert! – rohant be a hallba Victoria. – Észre sem vettem.

A férfi elmosolyodott.

– Eleanor bámulatosan fürgén nyitott ajtót.

– Képzelem – küldött szúrós pillantást húga felé a lány. – Ha te kopogtatsz, mindig igen fürge.

Ellie felemelte a fejét, és halványan elmosolyodott.

– Fontos, hogy az ember gondoskodjon a megtakarításairól.

Robert nevetésben tört ki. A karját nyújtotta Victoriának.

– Mehetünk?

– Csak hozok egy könyvet! – szólt Ellie. – Úgy sejtem, ma délután sok időm lesz olvasni. – Azzal kirohant a hallból, és eltűnt a szobájában.

Robert csak nézte Victoriát, miközben a lány feltette főkötőjét.

– Szeretlek – tátogta.

A lány ujja a főkötő szalagjával bajlódott.

– Mondjam hangosabban? – suttogta a férfi, és gonosz mosoly ült ki az arcára.

Victoria kétségbeesetten rázta a fejét, és tekintete apja dolgozószobájának bezárt ajtajára vándorolt. Az apja azt állította, Robert nem szereti, és nem is szeretheti. De tévedett, Victoria ebben biztos volt. Csak bele kellett nézni Robert csillogó, kék szemébe, hogy kiderüljön az igazság.

– Rómeó és Júlia!

Victoria pislogott, és felkapta a fejét a húga hangjára. Egy percig azt hitte, Ellie rá és Robertre céloz, amikor a tragikus sorsú szeretőket emlegeti. Aztán meglátta a kezében Shakespeare vékonyka kötetét.

– Micsoda lehangoló olvasmány ilyen szép, napos délutánra! – jegyezte meg Victoria.

– Ó, nincs igazad – felelte Ellie. – Egészen romantikus. Csak a vége nem az, amikor mindenki meghal.

– Igen – mormogta Robert. – Érthető, ha valaki nem találja romantikusnak a végkifejletet.

Victoria rámosolygott, és könyökével gyengéden oldalba bökte.

A kis társaság kilépett az ajtón, átkelt a mezőn, és az erdő felé vette az irányt.

Tíz perc sem telt el, amikor Ellie felsóhajtott, majd így szólt:

– Nos, én itt leülök.

Leterített egy pokrócot, és tudálékos mosollyal nézett Robertre.

A férfi egy érmét dobott neki, és azt mondta:

– Eleanor, benned egy bankár veszett el.

– Magam is azt hiszem – suttogta a lány, majd leült, és úgy tett, mintha észre sem venné, hogy Robert karon ragadja a nővérét, és eltűnnek a szeme elől.

Tíz perc múlva érkeztek meg a tó partjára, ahol először találkoztak. Victoriának alig volt ideje, hogy leterítse a takarót, Robert már le is húzta maga mellé a földre.

– Szeretlek – szólt, és megcsókolta a lány szája sarkát.

– Szeretlek – és a másik sarokba is csókot lehelt.

– Szereltek – és letépte róla a főkötőt.

– Szere…

– Tudom, tudom! – nevette el magát Victoria, és megpróbálta megállítani Robertet, mielőtt még az összes hajtűt kihúzkodta volna a hajából.

A férfi megvonta a vállát.

– Igazán szeretlek.

Victoria fejében még most is visszhangoztak apja szavai. Kihasznál.

– Igazán szeretsz? – kérdezte, és a tekintetét fürkészte. – Igazán, őszintén szeretsz?

A gróf szokatlan erővel ragadta meg az állát.

– Hogy kérdezhetsz ilyet?

– Nem is tudom – suttogta a lány, és megérintette a férfi kezét, amely azonnal enyhített a szorításon. – Sajnálom. Nagyon sajnálom. Tudom, hogy szeretsz, és én is szeretlek téged.

– Bizonyítsd be! – kérte alig hallható hangon a férfi.

Victoria idegesen nyalta meg az ajkát, majd közelebb hajolt a férfihoz, míg végül egy centiméter sem választotta el őket egymástól.

Amint összeért az ajkuk, Robert elveszítette a fejét. A lány hajába túrt, és magához szorította Victoriát.

– Úristen, Torie – lihegte reszelős hangon. – Imádom az illatodat, imádlak megérinteni…

A lány felelet helyett újult erővel csókolta meg. Végigsimította nyelvével a férfi telt ajkát, ahogy Robert tanította neki.

Robert összerezzent, villámként nyilallt belé az izzó vágy. Szeretett volna behatolni a lányba, dereka köré fonni a lány lábát, és többé el sem engedni őt. Ujja a lány ruhájának gombjaihoz tévedt.

– Robert! – Victoria elhúzódott tőle. Meglepte ez az új bizalmasság.

– Psszt, drágám – csitította a férfi a vágytól rekedten. – Csak meg akarlak érinteni. Másról sem álmodom már hetek óta. – A nyári ruha vékony anyagán keresztül tenyerébe vette a lány mellét, és megszorította.

Victoria felnyögött, és elernyedtek az izmai. Hagyta, hogy a férfi azt tegye, amit akar.

Robert ujja remegett a vágytól, de valahogy mégis sikerült elég gombot kinyitnia, hogy szétnyíljon a lány fűzője. Victoria azonnal eltakarta meztelenségét, de a férfi gyengéden eltolta a kezét.

– Ne! – suttogta. – Mindened tökéletes. Te magad vagy tökéletes.

Mintha csak bizonyítani akarná szavait, tenyerével végigsimította a lány mellbimbóját. Körkörösen masszírozta, és visszafojtotta a lélegzetét, miközben a bimbó megkeményedett.

– Fázol? – suttogta.

A lány bólintott, aztán megrázta a fejét, aztán ismét bólintott, majd így szólt:

– Nem tudom.

– Majd én felmelegítelek. – A lány melle köré zárta a kezét, és Victoriát égette a bőre forrósága. – Megcsókolhatlak?

Victoria igyekezett megnedvesíteni a torkát, mert egészen kiszáradt. Robert már százszor megcsókolta, talán ezerszer is. Miért kéri most hirtelen az engedélyét?

Megértette, amikor a férfi nyelve lassú kört írt le a mellbimbója körül.

– Úristen! – szakadt ki a lányból, aki alig akarta elhinni, mi történik vele. – Ó, Robert!

– Kívánlak, Torie – szólt a férfi, és a lány mellei közé temette az arcát. – El sem tudod képzelni, mennyire.

– I-inkább fejezzük ezt be! – kérte a lány. – Ezt nem szabad… A hírnevem…

Képtelen volt szavakba önteni a gondolatait. Folyamatosan apja figyelmeztetése csengett a fülében. Kihasznál és eldob.

A férfi fejét nézte, ahogy mellei közt pihen.

– Robert, ne!

A férfi reszketve lélegzett, és összehúzta a lány fűzőjét. Be is gombolta volna, ha nem remeg annyira a keze.

– Majd én – hadarta a lány, és elfordult, hogy a férfi meg ne lássa az arcán izzó szégyent. Az ő keze is remegett, mégis ügyesebb volt, mint Roberté, és végül sikerült megigazítania az öltözékét.

De Robert meglátta a lány pirulását, és kis híján belepusztult a gondolatba, hogy a lány szégyelli a viselkedését.

– Torie – szólította gyengéden. Amikor a lány nem felelt, két ujjával gyengéden maga felé fordította az arcát.

A lány szemében könnyek csillogtak.

– Jaj, Torie – sóhajtotta. Legszívesebben a karjába kapta volna, de csak megsimogatta az arcát. – Kérlek, ne vádold magad!

– Nem kellett volna hagynom.

A férfi gyengéden mosolygott.

– Lehet, hogy nem kellett volna, és nekem meg sem kellett volna próbálnom. De szerelemes vagyok. Ez nem kifogás, de egyszerűen képtelen voltam uralkodni magamon.

– Tudom – súgta a lány. – De nem lett volna szabad ennyire élveznem.

Erre Robert olyan hangos nevetésben tört ki, hogy Victoria biztosra vette, Ellie pillanatokon belül előbukkan a fák közül, hogy utánajárjon, mi történt.

– Soha, de soha ne bánd, hogy élvezed az érintésemet, kérlek szépen.

Victoria szeretett volna szigorúan nézni rá, de ahhoz túl sok melegség ült a tekintetében. Végül visszanyerte szokásos vidámságát.

– Ha te sem bánod, hogy élvezed az én érintésemet.

Robert karon ragadta, és a másodperc töredéke alatt magához húzta. Csábítóan mosolygott, és éppen úgy nézett ki, mint egy kéjenc, ahogy azzal Victoria egyszer már megvádolta.

– Ez a veszély, édesem, sosem fenyegetett.

A lány halkan nevetett, és lassan elmúlt előbbi feszültsége. Hátát a férfi mellkasának vetette. Robert elgondolkodva játszott a lány tincseivel, és mindketten a mennyországban érezték magukat.

– Hamarosan összeházasodunk – hadarta Robert olyan gyorsan, hogy Victoria meglepődött. – Hamarosan feleségül veszlek, és akkor mindent megmutatok neked. Majd akkor meglátod, mennyire szeretlek.

Victoria beleremegett a vágyba. A tarkóján érezte a férfi leheletét.

– Összeházasodunk – folytatta Robert –, amint lehet. De addig sem szeretném, hogy szégyelld, bármit teszünk is. Szeretjük egymást, és nincs annál szebb, mint amikor két ember kifejezi egymás iránti szerelmét. – Maga felé fordította a lányt, és a szemébe nézett. – Ezt nem tudtam, amíg meg nem ismertelek. Én… – Nagyot nyelt. – Én voltam már nőkkel, de ezt nem tudtam.

Victoriát mélyen megindították a szavai, és gyengéden megérintette Robert arcát.

– Senki sem ítélhet el minket, amiért már az esküvő előtt szeretjük egymást – mondta.

Victoria nem tudta biztosan, vajon testi vagy lelki értelemben érti-e a gróf, amit mond. Csak ennyit tudott kibökni:

– Csak az apám.

Robert lehunyta a szemét.

– Mit mondott neked?

– Azt mondta, többé nem találkozhatom veled.

Robert alig hallhatóan káromkodott, és kinyitotta a szemét.

– Miért? – kérdezte kissé nyersebb hangon, mint szerette volna.

Victoria alaposan megfontolta, mit felelhetne, és végül úgy döntött, legjobb az őszinteség.

– Azt mondta, nem fogsz feleségül venni.

– És ezt mégis honnan tudja? – csattant fel a férfi.

– Robert! – húzódott el tőle Victoria.

– Ne haragudj! Nem akartam megemelni a hangomat. Csak… Mégis honnan tudhatná az apád, mit gondolok?

A lány a kezére tette a sajátját.

– Nem tudja, de azt hiszi, hogy igen, és sajnos most csak ez számít. Te gróf vagy, én meg egy vidéki lelkész lánya. Be kell ismerned, szokatlan párosítás.

– Szokatlan – vágott vissza hevesen Robert –, de nem lehetetlen.

– Szerinte az – felelte a lány. – Sosem fogja elhinni, hogy tisztességesek a szándékaid.

– És ha beszélek vele? Ha megkérem tőle a kezedet?

– Akkor talán megbékél. Mondtam neki, hogy el akarsz venni, de szerinte ezt csak úgy kitaláltam.

Robert felugrott, és magával húzta a lányt is. Elegánsan csókot lehelt a kezére.

– Akkor holnap hivatalosan is megkérem tőle a kezedet.

– Nem ma? – kérdezte Victoria pajkos pillantással.

– Előbb apámnak kell beszámolnom a terveimről – felelte Robert. – Tartozom neki ennyivel.

Robert még nem szólt az apjának Victoriáról. Nem mintha a márki megtilthatta volna neki, hogy őt válassza. A gróf huszonnégy éves volt, nagykorú, jogában állt meghozni a saját döntéseit. De tudta, hogy az apja könnyedén megnehezítheti az életét azzal, ha nem egyezik bele a házasságba. Csak bele kellett gondolnia, hányszor kérte a márki, hogy állapodjon meg, és vegye feleségül ennek a hercegnek vagy annak a grófnak a lányát. Nem volt nehéz kitalálnia, hogy az apja nem éppen egy lelkész lányát képzelte el mellé.

Így aztán Robert erős elhatározással és kissé reszketve kopogtatott apja dolgozószobájának ajtaján.

– Lépj be! – Hugh Kemble, Castleford márkija az íróasztala mögött ült. – Áh, Robert. Mi szél hozott?

– Van néhány perced, apám? Szeretnék beszélni veled.

Castleford türelmetlenül tekintett a fiára.

– Nagyon sok a dolgom, Robert. Nem várhat az ügy?

– Nagyon fontos, apám.

Castleford bosszúsan tette le a pennáját. Robert nem szólalt meg mindjárt, ezért kissé sürgette:

– Nos?

Robert elmosolyodott, és azt remélte, ezzel jobb hangulatba hozhatja apját.

– Úgy döntöttem, megnősülök.

A márki pillanatok alatt egészen átváltozott. Arcáról eltűnt a bosszúság minden apró jele, és őszinte öröm vette át a helyét. Talpra ugrott, és szívélyesen magához ölelte a fiát.

– Kitűnő! Kitűnő, fiam! Tudod, mióta várom már…

– Tudom.

– Persze még fiatal vagy, de komoly felelősség nehezedik a válladra. Végem is lenne, ha a cím kikerülne a családból. Ha nem születik örökösöd…

Robert nem hívta fel apja figyelmét arra a tényre, hogy ha a cím ki is kerülne a családból, apja akkor már bizonyosan halott lenne, így nem értesülne a tragédiáról.

– Tudom, apám.

A márki az asztala szélére ült, és jókedvűen karba tette a kezét.

– Nos, mondd már! Ki az? Nem, inkább kitalálom. Billington lánya, az a szőke hölgy.

– Apám, én…

– Nem? Akkor nyilván Lady Leonie. Okos gyermek vagy. – Oldalba bökte a fiát. – A vén herceg egyetlen leánya. Óriási vagyon várományosa.

– Nem, apám – felelte Robert, és igyekezett tudomást sem venni az apja tekintetében csillogó pénzsóvárságról. – Nem ismered a választottamat.

Castlefordnak még az álla is leesett döbbenetében.

– Nem ismerem? Mégis ki az ördög a te választottad?

– Miss Victoria Lyndon, apám.

Castleford értetlenül pislogott.

– Miért ilyen ismerős ez a név?

– Az apja Bellfield új lelkésze.

A márki először egy hangot sem hallatott, aztán kitört belőle a nevetés. Csak másodpercek múltán, levegő után kapkodva volt képes megszólalni.

– Édes istenem, fiam, jól rászedtél! Egy pillanatra még el is hittem. Még hogy egy lelkész lánya! Ilyen jót még nem hallottam.

– Én komolyan beszélek, apám. – Robert foga közt szűrte a szót.

– Még hogy egy lelkész… Haha!… Mit mondtál?

– Azt mondtam, komolyan beszélek. – Némi hallgatás után még hozzátette: – Apám.

Castleford végigmérte a fiát, és kétségbeesetten kereste arcán a tréfálkozás jeleit. Amikor nem találta, azt ordította:

– Megbolondultál?

Robert összefonta a karját.

– Egészen eszemnél vagyok.

– Megtiltom!

– Bocsánatért esedezem, apám, de nem értem, hogyan tilthatnád meg. Nagykorú vagyok, és – ezt mintegy utógondolatként biggyesztette oda, hátha megérintheti apja érző lelkét – szeretem.

– Az isten verjen meg, fiam! Kitagadlak!

Nos, ebből is kitűnik, hogy apjának nem volt érző lelke.

Robert felvonta fél szemöldökét, és szinte érezte, ahogy szeme világoskékből acélszürkévé változik.

– Tégy úgy! – szólt közönyösen.

– Tegyek úgy? – fröcsögte az apja. – Kipenderítelek, a lábad sem éri a földet! Kitagadlak, egy fabatkát sem kapsz tőlem! Ebek harmincadjára…

– Saját magad maradsz ebek harmincadjára, mert nincs más örökösöd – mosolygott elszántan Robert. Sosem érzett még magában ilyen eltökéltséget. – Milyen kár, hogy anyám képtelen volt téged másik gyermekkel megajándékozni. Akár csak egy lánnyal is.

– Te! Te! – A márki elvörösödött haragjában. Mélyeket lélegzett, majd nyugodtabban folytatta: – Talán nem gondoltad át eléggé, mennyire nem illik hozzád ez a lány.

– Teljességgel hozzám illik, apám.

– De hát nem lesz… – Castleford itt elhallgatott, mert észrevette, hogy megint kiabál. – Nem lesz képes ellátni egy nemesasszony feladatait.

– Nagyon okos lány. A modorában keresve sem találni hibát. Előkelő nevelést kapott. Biztosra veszem, hogy kitűnő grófné lesz belőle. – Robert arca megenyhült. – A természete dicsőséget hoz a családunk nevére.

– Megkérted már a kezét az apjától?

– Nem. Úgy éreztem, tartozom neked annyival, hogy előbb téged tájékoztatlak terveimről.

– Hála istennek! – sóhajtott megkönnyebbülten Castleford. – Akkor még van időnk.

Robert keze ökölbe szorult, de a férfi tartotta a nyelvét.

– Ígérd meg, hogy egyelőre nem kéred meg a kezét!

– Eszem ágában sincs.

Castleford látta fia szemében a makacs elhatározást, és kemény pillantással felelt rá.

– Jól figyelj rám, Robert! – suttogta. – Nem szerethet téged az a lány.

– Sajnos nem értem, honnan tudhatnád ezt, apám.

– Az isten verjen meg, fiam! Csak a pénzedet és a rangodat akarja!

Robertet elöntötte a düh. Még sosem érzett hasonlót.

– Szeret engem – szűrte foga közt a szót.

– Sosem fogod megtudni, szeret-e! – A márki nyomatékképpen mindkét kezével az asztalra csapott. – Soha!

– Már most is tudom – felelte Robert halkan.

– Mit látsz ebben a lányban? Miért ő kell neked? Miért nem valamelyik abból a több tucatból, akiket Londonból ismersz?

Robert tanácstalanul vont vállat.

– Nem tudom. Kihozza belőlem a legjobbat. Ha ő mellettem van, bármire képes vagyok.

– Édes istenem! – csattant fel a márki. – Hogy nevelhettem olyan fiút, akiből csak úgy ömlik a romantikus mesebeszéd?

– Látom, felesleges tovább folytatnunk ezt a beszélgetést – közölte mereven Robert, és az ajtó felé indult.

A márki felsóhajtott.

– Robert, ne menj!

Robert visszafordult, mert képtelen volt tiszteletlenül bánni apjával, nem engedelmeskedni a parancsának.

– Robert, kérlek, hallgass rám! A saját társadalmi osztályodon belül házasodj! Csak így lehetsz biztos benne, hogy nem a pénzedért és a rangodért ment hozzád a feleséged.

– Én úgy tapasztalom, az előkelő hölgyek házasodnak előszeretettel pénzért és rangért.

– Igen, de az más!

Robert ezt gyenge érvnek tartotta, és ezt a véleményét nem is rejtette véka alá.

Apja a hajába túrt.

– Honnan tudhatná ez a lány, mit érez irántad? Nem tehet róla, ha megszédíti a rangod, a vagyonod.

– Apám, ő nem ilyen – tette karba a kezét Robert. – És el fogom venni feleségül.

– Az életed legnagyobb…

– Egy szót se többet! – csattant fel Robert. Még sohasem emelte meg a hangját, amikor az apjával beszélt. Sarkon fordult, és az ajtó felé indult.