KATE MOORE

Felix,
a közös cica

Ulpius Baráti Kör

A mű eredeti címe: Felix the Railway Cat

Fordította: Gálvölgyi Judit

Copyright © First TransPennine Express Limited 2017

Written by Kate Moore www.kate-moore.com

First published as FELIX THE RAILWAY CAT in 2017 by Michael Joseph. Michael Joseph is part of the Penguin Random House group of companies.

Hungarian Translation © Gálvölgyi Judit, 2024

Hungarian edition© Művelt Nép Könyvkiadó, 2024

ISBN 9789635800025

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

ELŐSZÓ

Ha elutazol a yorkshire-i Huddersfield vasútállomására, nagy meglepetés érhet… az „Utastájékoztatás és segítség” ponton az utasok kérdéseit ugyanis nem egy derűs, fiatal hölgy vagy egy segítőkész öregember várja a TransPennine Express bíborvörös-tengerkék egyenruhájában.

A szolgálatban lévő munkatárs lehet Felix is, a huddersffieldi pályaudvar macskája.

Büszkén ül az íróasztalánál, füle hozzászokott a pályaudvar zajainak kakofóniájához, zöld szeme éber és intelligens, amint odamész hozzá. Bolyhos, fekete farkát − a legvégén pici fehér is van − ritmikusan mozgatja, szinte csóválja, mintha örülne neked.

Csakhogy Felix kártevőirtó, nem házi macska, és attól, hogy az ügyfelek éveken át simogatták és vakargatták, néha tart az idegenektől. De ha ismer, akár kolléga, akár ingázó vagy, a szeretete nem ismer határokat.

Egyetlen kecses mozdulattal leugrik az íróasztalról a földre, a lábadhoz dörgölőzik, hosszú, fehér bajsza megérint, amint próbálja kideríteni, nincs-e a birtokodban valami finomság. Felix rajong a finomságokért, és kezdeti morcossága ellenére a legkevésbé ismert idegenből is kisvártatva életre szóló barát lehet a megfelelő körülmények között.

Egy macska mégsem élhet csupán finomságokon; és Felixnek a kalandok legalább annyi táplálékot biztosítanak. Így hát Felix a legtöbbször az állomáson található ugyan − dolgozik az íróasztalánál, járőrözik a peronokon, vagy segít ellenőrizni a jegyeket a kapunál −, felfedezőutakat tesz jóval az állomás határain túlra is. Nézzétek, ahogy megy: elhalad a bronzszobor előtt a Szent György téren, barátságosan intve a farkával; a négyes peron virágágyásai mellett; vagy eltűnik a vasúti alagutak sötétjében, útban ki tudja, hová. Bizonyos pimaszsággal kel át a síneken: dölyfösen ring a járása. Nem mindig volt ez így, de ahogy Felix felnőtt a munka közben, úgy fokozódott az önbizalma és a bátorsága is.

Bármennyire élvezi is Felix, hogy ő felelős az állomásért − és ne ess tévedésbe, ez a macska kétségtelenül a Főnök −, el kell árulnom, hogy meglehetősen rendszeresen elszunyókál munka közben, mert éppen olyan valószínű, hogy összegömbölyödve található valamelyik kolléga zubbonyán az öltözőben, amennyire az, hogy a csarnokban fogadja és üdvözli az utazókat. Ha nincs szolgálatban, amikor benézel, annak reményében, hogy pár szót válthatsz Huddersfield leghíresebb vasúti hírességével, bocsásd meg a távollétét, mert valószínűleg szundikál… mielőtt próbál elcsípni még pár egeret, ami kulcsszerepe vezető kártevőirtóként.

Ám egyelőre otthagyjuk ülni a kiszolgálópultnál, éles, smaragdszemei semmit sem hagynak ki, amint ellenőrzi birodalmát, csicsás bíborszínű nyakörve vakítóan világít a reggeli napfényben. Vékony aranykorong lóg rajta a nevével és a címével:

FELIX, I. PERON

Ez a huddersfieldi vasútállomás macskájának története.

1. Őrült ötlet

− Amire szükség van ezen az állomáson − jelentette ki 2008 nyarának egyik reggelén Gareth Hope −, az egy macska.

Kollégája, Andy Croughan, hangosan nevetett. A mikor a két kolléga összejött a reggeli csúcs után, hogy műszakuk nyugalmasabb része alatt egy kicsit elbeszélgessenek, mindig akadt valami bolondos ötletük, de ez vitte el a pálmát. Vasúti macska? Jó móka, de egymillió év alatt sem történhet meg.

Tudták, hogy a vasúti macskáknak létezik történelmi hagyománya − a brit vasút idején sok váltó- és szemaforkezelőnek volt macskája, és Garethnak, aki viszonylag új volt a szakmában, a régiek folyton mesélték, hogy minden állomáson élt macska, és minden hónapban kaptak bérszelvényt −, de amennyire Gareth és Andy tudták, ez a hagyomány immár a múlté volt, elsodorta a vasút megállíthatatlan modernizálása. Winston Churchillt egyszer lefényképezték a Liverpool Street-i állomás macskáját cirógatva, ám hogy Huddersfieldnek saját macskusza legyen, épp annyira a múlt részének látszott, mint a tisztelt egykori miniszterelnök.

Valószínűtlensége ellenére − vagy éppen amiatt – a vasúti macska fantáziaképe Gareth és Andy kedvenc beszédtémája lett a következő néhány hónapban, kivált azokban a műszakokban, amikor az állomás órája gyötrelmesen lassan ketyegett, és egyedül a bolondos ötletek megtárgyalása látszott kissé felgyorsítani.

A vasúti munka nem volt Gareth eredeti terve. Számítógép-programozást tanult az egyetemen, de a második évben rájött, hogy utálná, ha abból kellene megélnie. Minthogy állásra volt szüksége, 2006 vége felé beállt a huddersfieldi vasútállomás jegyvizsgáló csapatába, ám hamarosan rájött, hogy az sem neki való. Nem léteztek még kapuk, amikor munkába állt az állomáson, tehát maguk a jegyvizsgálók alkották az egyetlen fizikai akadályt, amely meggátolta, hogy a bliccelők jegy nélkül utazzanak. Gareth sovány, vézna és konfliktuskerülő volt, így általában vesztesként került ki az agresszív utasokkal folytatott vitákból.

Nagyon megkönnyebbült, amikor alig valamivel több mint egy év után kikerült a tűzvonalból, és bemondó lett (biztonságos irodában, üvegablak mögött), ám az állomáson végzett munka még mindig amolyan hézagpótlás volt: csinált valamit addig is, amíg rátalál majd arra, amit igazán kezdeni akar az életével. De nemigen aggódott; csak huszonegy éves volt, szóval bőven volt még ideje kitalálni.

Közben igazán élvezte a munkát az állomáson. A kollégák között családias volt a légkör, ami túlterjedt Huddersfield határain, kiterjedt az egész vasúti hálózatra. A vasúti dolgozók mindent megtettek egymásért: ez ilyen ágazat volt. Egyszer Gareth elakadt valahol délen, de csak felmutatta vasutas igazolványát, és az ottani állomás dolgozói mindent megtettek azért, hogy biztonságosan hazajuttassák. Huddersfieldben a huszonhat fős csapatból sokan több mint húsz éve dolgoztak ott; jobban ismerték egymást, mint a testvérek. Aki tíz esztendőnél rövidebb ideje dolgozott ott, azt „újoncnak” nevezték.

Gareth és Andy mindketten ebbe a kategóriába tartoztak. Andy ügyeletvezető volt, szintén a húszas évei elején járt, és 2006 óta dolgozott az állomáson. Dinamikus, huncut fiatalember volt nyúlánk alakkal, rengeteg energiával. Minthogy a csapat tagjai több időt töltöttek egymással, mint a családjukkal − néha éjjeli műszakban, mivel Huddersfieldben huszonnégy órás ügyelet volt −, nem meglepő, hogy sokan jó barátok lettek. Andy és Gareth nyomban egymásra találtak, és a legszívesebben fantáziadús beszélgetéssel szórakoztatták egymást; híresek voltak erről. A vasúti macska csupán az egyik őrült ötletük volt; egy másik ötletük az volt, hogy az állomást üzemeltető TransPennine Express (TPE) a nyolcvanas évek The A-Team című amerikai tévésorozatának egyik szereplőjét alkalmazza bemondóként, közben Gareth azért is lelkesen küzdött, hogy az állomás összes lépcsője helyett csúszdákat és csigákat alkalmazzanak a balesetek elkerülése érdekében.

Az állomás főnöke, a meglehetősen szabálykövető Paul, már megszokta szellemes ötleteiket, amelyekből mindig akadt bőven. Fiatal, jóképű férfi volt, aki nem sokat beszélt, ám a szemöldöke mindent kifejezett. Alaposan fel is szaladt, amikor Gareth előadta neki valamelyik bolondos ötletét, arcára volt írva a helytelenítés és a hitetlenkedés.

2008 őszének fájdalmasan lassan múló műszakjai alatt Gareth és Andy állandóan visszatért a vasúti macska ötletéhez − úgy játszottak vele, ahogyan macskakölyök a madzagra kötött egérrel, ide-oda pofozták, és egyre nagyobb izgalomba jöttek, bizonygatva, miért kell az állomásnak macska. Gareth különösen beleszeretett a gondolatba, hogy a vasúti macsek képes lecsillapítani az ideges utasokat.

− Egy macskától mindenki boldog lenne, ha bárki panaszkodna, előhoznánk a macsekot, és megnyugodnának! − lelkendezett, hiszen még élénken emlékezett a beléptetőnél töltött időre. − És képzeljétek csak el, milyen elképesztő lenne, ha ez a macska itt mászkálna, mindent felügyelne, felfordulást okozna, és útjában lenne mindenkinek, ahogy a macskák szoktak!

Úgy buzdították egymást, mint a gyerekek.

− Szólni kéne Paulnak! − tréfálkozott gyakran Andy.

És aztán egy szép nap, amikor a főnök átment a bemondófülkén, ahol a tréfás kedvű fiúk fecsegtek, Gareth megragadta az alkalmat.

− Paul, volna rá mód, hogy beszerezzünk egy vasúti macskát? − kérdezte könnyedén. Egyenes szálú, vállig érő haját kicsit idegesen a füle mögé simította, úgy várta a főnök válaszát.

Nem kellett sokat várnia: az állomásfőnök nyomban

válaszolt.

− Nem, szó sem lehet róla − vágta rá Paul, anélkül, hogy megállt volna.

Gareth letörten süppedt a székébe.

De nem sokáig. Egy másik eszement ötlete az volt, hogy a peronokon a betont a játszótereken használt rugalmas burkolattal kellene helyettesíteni (a sérülések elkerülése végett), és Gareth úgy pattant vissza, mintha a széke ebből az anyagból lett volna. Az a terv − egyenesen rákérdezni Paulnál − nem jött be, ám Gareth jobban beleélte magát az állomás macskája ötletbe, semhogy feladta volna. Tovább kellett lépnie annak érdekében, hogy az állomásnak háziállata legyen.

Eljött a B terv ideje.

„ELTŰNT AZ ÁLLOMÁS MACSKÁJA” − állt a Paul hivatalos hirdetőtábláján lévő, kézzel írt plakáton. Fanyar mosollyal szedte le, körülpillantott az irodában, ahol hasonló plakátok díszítették a falakat. Természetesen az összes Gareth műve. Paul gombóccá gyűrte, és fáradtan rázva a fejét, a papírkosárba dobta.

A fiatal bemondó határozottan ragaszkodott idétlen ötletéhez. Ha Paul több mint egy hétig nem foglalkozott a táblával, mivel az állomáson fontosabb dolgok akadtak, amikor visszatért, minden tele volt plakátokkal a kitalált macskáról, így Paul eredeti, fontosabb céduláit teljesen elborították Gareth plakátjai. Némelyiken igazán pocsék rajz is volt macskákról, másokon a szöveg dominált. A közelmúltban, 2009 nyarán, Paul megkérte a csapatot, tegyenek javaslatokat a botlások, csúszások, esések elkerülésére az állomáson, mert főnökként ezek nyugtalanították a legjobban, és szerette volna őket megakadályozni. Elkerülhetetlen volt, hogy Gareth előálljon sajátos ötleteivel.

„Adjunk minden utasra drótkötélpályához rögzített mellényt” − állt a beadványában. És folytatódott:

• Szereljünk fel sok mozgójárdát, hogy az utasoknak sehová se kelljen menniük.

• Az állomás elé tegyünk nagy táblát „CSAK SAJÁT FELELŐSSÉGÉRE LÉPHET BE” felirattal (alatta lehetne koponya is lábszárcsontokkal).

• Borítsuk a padlót 15 centiméter vastag bolyhos szőnyeggel.

• Tegyünk a kényes pontokra gumiszőnyeget, hogy az elbotló utasokat talpra lökjék.

• Alkalmazzunk vasúti macskát…

Már megint a vasúti macska. Bármi lett légyen is a gond, Gareth szerint mindig a vasúti macska volt a megoldás. Gareth védelmében: számtalan sikertörténetet volt képes feleleveníteni: Stubbs például az alaszkai Talkeetna polgármestere volt több mint egy évtizeden át, vagy ott volt a híres japán vasúti macska, Tama, aki felvirágoztatta gyengélkedő vasútvonalát évi 1,1 milliárd jen (10,44 millió dollár) bevétellel.

Gareth tehát szakadatlanul küzdött a vasúti macskáért. Megszállott volt. És Paul legnagyobb bánatára, immár nem volt egyedül.

Mert Gareth nem csupán kézi készítésű plakátjaival folytatta a vasútimacska-hadjáratot. A munkája a fiatalembert − nagy örömére − a bemondófülkéhez kötötte. Így nemcsak a jegykezelő kapuktól került távol, hanem az állomás legbarátságosabb helyére került. A csapat mindig keresztülment a bemondófülkén. Nagy, közösségi típusú helyiség volt, ahol nemcsak az alapvető irodai felszerelések kaptak helyet, hanem ott volt a mindenki által használt fénymásoló is, továbbá át lehetett menni a pénztárba. A munkanapja során mindenki töltött némi időt a bemondói irodában, szóval mindig kialakult némi terefere. Talán ezért volt igen barátságos a légköre, amit kiemelt a vöröses szőnyeg is, amelytől lágyabbak lettek a napközben arra járók léptei.

Minthogy Gareth rendszeresen ott ült, és beszélgetett Andyvel a vasúti macskáért való közös rajongásukról, az arra járó kollégák hallották, és hozzászóltak. Már egy év telt el azóta, hogy Gareth először szóba hozta, és az eltelt tizenkét hónap során az állomáson dolgozó összes ember hallotta őket beszélni róla − és igen sokan egyetértettek. Huddersfield régóta állatbarát állomás volt − a csapatnak volt egy házi kedvencek táblája, ahová kirakták kutyáik és macskáik fényképeit a kantinban −, és immár a többségük támogatta a tervet. Még meg is toldották az ötletet: azt állították, hogy a macskát kártevőirtóként alkalmazhatnák, hogy megoldja az állomás nem létező „egérproblémáját”. De mindenki ismerte az igazságot: az egereknek nem volt hozzá semmi közük; azért vágytak macskára, mert szívesen osztották volna meg műszakjukat egy szőrös baráttal.

Még a csoportvezetők is támogatták az ötletet. Bár Paul volt a felettesük, ez egyáltalán nem azt jelentette, hogy mindig ő volt a főnök; sok csoportvezető évtizedek óta dolgozott az állomáson, és ezt bizonyította bölcsességük és tapasztalatuk. Valójában Pault a szeretetteljes „Babaarcú” néven emlegették, mert fiatal volt, kivált hozzájuk képest. Ezek közül a csoportvezetők közül talán a legnagyobb befolyással az utánozhatatlan Angie Hunte büszkélkedhetett. Ez a melegszívű, nyílt természetű, ragályos kacagású, határozott fellépésű, fekete asszony az életéből több mint húsz évet áldozott az állomásra, és ez alatt az idő alatt erőteljes anyafigurának bizonyult. Még Paul is megtanulta, hogy előnyös új ötletek esetén megnyerni Angie-t, mert hatalmas befolyása volt az állomáson, ahol nagy tiszteletben tartották. Amikor először beszélt Garethtel és Andyvel a vasúti macskáról, Gareth rettenetesen aggódott. Ha Angie rühelli az ötletet, gondolta reszketve, miközben előadta ötletének előnyeit, semmi sem lesz belőle.

De Angie arcán ragyogó mosoly terült szét az ötlet hallatán. Ez több volt, mint amit Gareth remélhetett.

− Az, hogy Angie lelkesedett a macska ötletért, zöld jelzést jelentett − emlékezett vissza. − emlékszem, hogy arra gondoltam: most már lehet belőle valami.

De nem csupán Angie-nek volt befolyása. Huddersfieldben hat csoportvezető dolgozott, akik műszakonként váltották egymást, teljes felelősséggel tartoztak az állomásért és a csapatért, amikor szolgálatban voltak. ezek között akadt egy Billy nevű fickó is, aki évtizedek óta dolgozott Angie mellett. Egész életében a vasútnál szolgált, először kalauzként, később csoportvezetőként. az ötvenes évei vége felé járó férfi az állomás egyik vezető munkatársa volt − híres volt nagypapaszerű zsémbességéről. Angie olyan régen ismerte, és olyan jól kijött vele, hogy viccesen „Mr. Morgónak” nevezte. Alacsony, kopaszodó ember volt, állítólagos szenvedésekkel teli évei barázdákat véstek az arcára.

Billy híres volt arról, hogy nyíltan kimondja, amit gondol. Ha nem értett egyet valakivel, egyenesen kijelentette, hogy az illető ostobaságot beszél. Ha valakit hülyének tartott, meg is mondta, nem igyekezett finoman fogalmazni. Amikor Billy először hallott a vasúti macskáról, butaságnak vélte. Elutasító volt; és Paul, a főnök hasonlóképpen érzett. Angie lelkesedése és Gareth kreatív plakátkampánya ellenére a főnök véleménye nem változott.

Teltek a hónapok, de a tántoríthatatlan Gareth próbált Paul üzleti gondolkodására hatni. Tudván, hogy a főnöke a tények, a számok és a táblázatok embere, Gareth vette a fáradságot, és összegezést készített a vasúti macska előnyeiről és hátrányairól:

Előnyök                   Hátrányok

Boldog utasok

Boldog csapat

Történelmi hagyomány

Kártevőirtás

Nemzeti utaselégedettségi
mutatónk az egekben

Jó közönségszolgálat

Hátrányok nyilvánvalóan nem voltak…

De a táblázat ugyanannyit ért, mint a korábbi plakátok. Amint 2009-ből 2010, majd 2011 lett, Gareth nem került közelebb az álmához − sem ahhoz, hogy továbblépjen az állomásról, ahogy fogadkozott… Majd egyszer.

2011 tavaszán érdekes hírek jutottak el hozzá a bemondófülkén be be-betérő kollégáktól. Az a hír járta, hogy Pault áthelyezik máshová. Így valaki más lesz helyette felelős az állomásért a távollétében − és az illetőnek joga lesz megvétózni a vasúti macska ötletét, de zöld jelzést is adhat neki.

Smikor hallotta, ki kapja meg a munkát, Gareth képtelen volt megfékezni az arcán szétáradó mosolyt. Sietett Andyhez, régi cinkostársához − és a főnök helyettesítésével megbízott emberhez. Andy éppen olyan szélesen vigyorgott, mint Gareth.

− Eljött az idő! − kiáltotta izgatottan a bemondó, és vidáman csillogott a szeme. − Itt a lehetőség. Szerezzünk macskát!

2. „Egér” a házban

Angie Hunte megigazította láthatósági mellényét, a kapun beáradó ingázókra pillantott, és elnyomott egy ásítást. Április volt, ami azt jelentette, hogy a reggelek világosabbak és szebbek, de háromnegyed ötkor felkelni a hajnali műszak miatt még ennyi év után sem volt könnyű. Bármenynyire szeretett az állomáson dolgozni, egyes műszakokon nehéz volt átvergődni.

Ám ezen a reggelen az izgatott várakozás szokatlan bizsergését érezte a gyomrában, ahogy nézte az állomásra érkező utasokat. Egy bizonyos arcot keresett: Belinda Grahamét.

Belinda olyan vezető TPE-munkatárs volt, aki a cég manchesteri központjában dolgozott, de naponta ingázott Huddersfielden át. Szerencsére, mert Angie igen fontos kérdést óhajtott feltenni neki − bizonyos vasúti macskáról. Minthogy Andy Croughan, az ideiglenes állomásfőnök rábólintott az ötletre, az egész huddersfieldi csapat már csak a központ jóváhagyását várta. De Angie tudta, hogy ezt az igent megszerezni nem olyan egyszerű.

Szó sem lehetett azonban ennek a lépésnek a kihagyásáról, vagy egy macska becsempészéséről a hátsó ajtón. Mindenki tökéletesen legális helyzetet óhajtott. Bár viccnek indult, a huddersfieldi csapat csupa macskabarátból állt, sokan maguk is macskatulajdonosok voltak, és felelősséget akartak vállalni egy házi kedvencért. Angie, Gareth, Andy és a többiek már megállapodtak, hogy ha megkapják a remélt beleegyezést, a csapat tagjai egyenlő mértékben gondozzák majd a macskát. A maga tipikusan szófukar módján még Billy is vállalta, hogy hozzájárul, és besegít. Amint a macskakampány folytatódott, Billy − talán Gareth szakadatlan lelkesedésének hatására − magáévá tette az ötletet. Idővel meglehetősen lelkesen támogatta, még el is mosolyodott, amikor Gareth megemlítette beszélgetés közben a fantáziamacskát, pedig Billynél a mosoly ritkaságnak számított.

− Jól van, öregem, jól van − bólogatott természetellenesen felfelé kunkorodó ajakkal, amint kifelé tartott dohányozni, a kedvenc szivarkáit szorongatva. − Egyetértek: csodás lenne egy vasúti macska.

Billynek saját macskái voltak, köztük egy Jaffa nevű vörös nőstény. Ízig-vérig vasutas volt, egy régi állomásépületben lakott a feleségével, és a macskái gyakran feltartották a vonatokat, miközben átkeltek a síneken. A macskák iránti közös szeretetük tartotta őt közeli kapcsolatban Garethtel, aki a Cosmo nevű bolyhos, masszív farkú fekete-fehér cicamica büszke tulajdonosa volt. Ám egy cicus nem volt elegendő Gareth számára − és a vasúti macska végre elérhetőnek látszott.

De először Angie-nek kellett bedobnia magát. Angie pompásan értett az emberekhez: csoportvezetői szakértelmében fontos szerepet játszott, hogy értett az emberekhez, mindig pontosan tudta, kivel beszéljen, és ami még fontosabb, hogyan beszéljen, hogy megoldjon problémákat, elintézzen valamit. Angie javasolta, hogy szerezzenek engedélyt Belindától. régóta ismerte Belindát, akiről tudta, hogy cselekvő ember: aki feltűri az inge ujját, és intézkedik. Angie még egy pillantást vetett az ingázókra, de még kissé korán volt, nyoma sem volt Belinda rövid, szőke hajának a kapukon beáradó utasok között.

Angie elismételte magában, hogy mit fog mondani, és kiült az arcára a szinte bűntudatos mosoly. Mert a csapat úgy döntött, nem bízhatják a dolgot a véletlenre, mindent megtesznek, hogy meglegyen a macska. És az Angie által előadandó szöveget éppen olyan kreatívnak tervezték, amilyenek Gareth kézzel rajzolt plakátjai voltak az előző három évben.

Újabb utastömeg áradt be a peronra, és Angie hirtelen megpillantotta Belinda apró alakját.

− Belinda! − kiáltotta izgatottan, és ügyesen kerülgetve az érkezőket, hozzá sietett.

− Minden rendben, Angie? − a tisztviselőnő szívélyesen üdvözölte Angie-t.

− Hallottad, mi történt itt? − kezdte Angie, és diszkréten lehalkította a hangját, mintha nem akarná, hogy meghallják az utasok.

Belinda ráncolta a homlokát.

−Nem. Mi? − kérdezte, valami gondra számítva. Angie igen tapasztalt csoportvezető volt, ha szükségét érezte a főnökség segítségének, fontos lehet a dolog. − Tudtad, hogy egér van a kantinban? − suttogta színpadiasan Angie, tökéletesen eljátszva a „kártevő-invázió” miatti szörnyülködést. − Sharon, az egyik lány mondta, hogy egeret látott.

Belinda együttérzőn nézett rá, tökéletesen megértette Angie aggodalmát.

− Ezt nem hagyhatjuk! − folytatta Angie feldúltból felháborodottra váltva egy oscar-díjas színész könnyedségével. − ott étkezünk! − Mély lélegzetet vett, és látszólag könnyedén tette fel a kérdést. − Mit gondolsz, beszerezhetnénk egy macskát?

Belinda várt egy kicsit a válasszal, higgadtan mérlegelte kolléganője kérését. Aztán határozottan bólintott.

− Igen, szerintem tehetünk valamit − mondta. − a költségeket kártevőirtás vagy valami ilyesmi címen elszámolhatjuk. Úgy tudom, Windermere-ben is van macska, és mi fizetjük az élelmezését. Ne aggódj: elintézzük.

Angie döbbenten hallgatta. Bár a vasútnál köztudomású, hogy a korábbi British Rail viccből bércetlit adott a vasúti macskáinak, sosem hallott olyasmit, hogy magántársaságok ilyesmit tettek volna, fedezték volna macskák fenntartásának költségeit. De nem a windermere-i volt az egyetlen − országszerte éltek cicók, amiket olyan szeretettel gondozott a vasúti személyzet, ahogyan a történelem során mindig. A manchesteri oxford road állomáson állítólag egyszer tizenhárom cicus élt, bár miután közülük többet örökbe fogadtak az utóbbi években, csak négy maradt: Jumper, Tom, Jerry és Manx. A fehér-cirmos rabbit és később érkezett segítője, a fekete-fehér Quaker a nemrégiben újjáépített Kirkby Stephen east állomáson éltek, Cumbriában, anglia északnyugati felében. És délen a Southend Victoria volt a kis Jojo otthona, a kenti tonbridge pedig a közelmúltban állított emléktáblát két macskuszának, Jillnek és Louisnak, amik sajnálatos módon kimúltak sok-sok évnyi szolgálat után. Úgy látszott, a vasúti macska egyáltalán nem a múlt − és a huddersfieldi állomás ennek a dicső hagyománynak a felelevenítésére készült.

Angie derűs integetéssel búcsúzott Belindától, bár ügyelt, hogy ne mutatkozzon túlzottan izgatottnak attól, hogy Belinda igent mondott. Amint azonban a főnökség képviselője eltűnt szem elől, Angie sarkon fordult, és egyenesen a bemondófülke felé vette az irányt. Mire becsukta maga mögött az ajtót, és szembefordult Garethtel, aki fészkelődve ült a helyén, várva az ítéletet, Angie-t majd szétvetette a lelkesedés.

− Istenem! − suttogta, örvendezve, de óvatosan, mert odakint csúcsforgalom volt, és nem akarta az irodából jövő sikolyokkal riogatni az utasokat. − Édes istenem! Gareth, macskánk lesz! Macskánk lesz!

Gareth álla leesett a csodálkozástól.

− Komolyan beszélsz? − kérdezte.

Angie bólintott, nem mert megszólalni.

Gareth vidáman ugrott fel.

− Szóval macskánk lesz?!

− Macskánk lesz.

− Macskánk lesz!

Öröm hulláma söpört végig az állomáson. Három hosszú évnyi küzdelem után igazán érzelemteli pillanat volt. Senki nem tudott másról beszélni, csak a macskáról, a macskáról, a macskáról.

Évtizedek teltek el azóta, hogy Huddersfieldnek vasúti macskája volt − ha ugyan valaha is volt. Az utolsó ott lakó állatok Bess, Dolly és Tommy voltak: az utolsó igáslovak az állomás alkalmazásában, amik mellékvágányokra vontattak vagonokat, vagy azért, hogy ottmaradjanak, vagy hogy új szerelvényt kapcsoljanak össze belőlük. Ám a lovak 1952-ben fölöslegessé váltak, és azóta nem jegyeztek fel semmilyen alkalmazásban álló állatot; a rozsdás vastető fémgerendáin lakozó falánk galambok nem számítottak. Most, majdnem hatvan esztendővel később, Huddersfield csapata − kizárólag önnön erőfeszítései segítségével − leküzdötte az összes akadályt, hogy megkapják a szükséges „igent”. Egy vasúti macska lakik majd ott, remélte a csapat, az igen közeli jövőben.

De ki lesz az a macska?

3. Csillag születik

− Pszt − mondta Chris Briscoe, a TransPennine Express pénzügyi előadója −, fülelj csak.

2011. május 17-ének éjszakája volt, és Chris rotherhami ikerházában semminek nem kellett volna mozdulnia. Ám valami mégis felébresztette őt és feleségét, Joanne-t − és Chris tudni vélte, mi az.

Joanne-nal együtt feszülten figyeltek a sötét éjszakában. Igen, ismét felhangzott: félénk nyivákolás, amely mintha a szekrényből hallatszott volna. Chris ledobta a paplant, végigosont a szobán, szakállas arcát dörzsölve, hogy felébredjen. Bár csukva kellett volna lennie, látta, hogy a szekrény ajtaja nyitva, és ahogy közelebb lépett, több halk nyávogást hallott.

Óvatosan jobban kitárta az ajtót, és lenézett. És a szekrény aljában, a Briscoe házaspár legfinomabb egyiptomi törülközőinek tetején, mint valami parfümreklámban szereplő filmsztár ott feküdt tizenegy hónapos fekete-fehér macskájuk, Lexi. Amikor Chris ágyba bújt, még egy igen hasas macskát látott; amint lepillantott, öt parányi kiscicát számolt meg egy igen boldog macska mellett.

Lexi kedves jószág volt, az egyetlen macska, ami megnyalta Christ, és vemhessége idején még barátságosabb lett. Amíg hasas volt, alig mozdult el Chris mellől: ha Chris leült, a cica az ölébe ugrott; ha lefeküdt, egy pillanat múlva magán érezte meleg súlyát, amint ráhevert. Chris tudta, hogy közeledik Lexi ideje, ezért beszerzett egy puha kosarat, és egy régi takarót is odarakott, hogy az állat nyugalomban és kényelemben hozhassa világra a kölykeit, ha eljön az ideje. Lexinek azonban nyilvánvalóan más elképzelései voltak, így hát a kis család most a legpuhább, lehető legdrágább törülközőkön terpeszkedett.

Chris lekuporodott, hogy megvizsgálja boldog, fáradtnak látszó macskáját és újszülött kölykeit. Benyúlt a cicusok közé, először Lexit ellenőrizte, majd az újszülötteket, hogy akadálytalan-e a légzésük, elrágta-e Lexi rendesen a köldökzsinórt; és mindent rendben talált. Minden pompás volt. Lexi nem sziszegett, nem harapott, nem az a fajta volt. Viszont örömmel megszaglászta a visszarakott kismacskákat, hogy rendben vannak-e.

Öten voltak: három cirmos meg két fekete-fehér. Az utóbbiak annyira hasonlítottak, hogy alig lehetett megkülönböztetni őket. Az anyjuk tökéletes másai voltak: majdnem feketék, majdnem a Lexiével azonos foltokkal: fehér mellkassal és fehér tappancsokkal, mintha csak festékbe léptek volna, vagy − különös tekintettel elegáns fekhelyükre − elefántcsont színű kesztyűt húztak volna. Mind az öt cicának árulkodó, fehér mancsai voltak: ez a családi vonás jellemezte az összes állatot. Lévén újszülöttek, a szemük még csukva volt, és csak az anyjuknak nyávogtak, aki szorgalmasan foglalkozott velük.

Miután látta, hogy minden rendben, Chris óvatosan behajtotta az ajtót, éppen csak annyira hagyva nyitva, ahogy Lexi szerette.

Lexi viselőssége váratlanul érte a Briscoe házaspárt. Két macskájuk volt, Lexi és Gizmo. Mindkettőt gazdátlanul találták egy Collingwood közeli tanácsi telken, de Chris és Joanne mindkettőt befogadta, mert éppen néhány macskára vágytak az egerek ellen. A házuknak jókora kertje volt, és az egyik részében csirkéket és egy díszes ketrecben aranyfácánokat tartottak. A madaraknak kiszórt magok miatt kisvártatva megjelentek az egerek is, és mivel a Briscoe házaspár nem kívánta méreggel megoldani a dolgot, két macska volt a válasz.

Gizmo hatalmas állat volt, jobbára fehér, de fekete fejjel (bár fehér pofával) és fekete háttal. Lexi feleakkora volt, mint Gizmo. Bár egerészés céljából fogadták be, Gizmo rettenetesen lusta volt, nemcsak lusta, hanem rendkívül buta is. Egyébként jókora, puha szőrű, türelmes és kedves állat volt.

Amikor befogadták a macskuszokat, mivel mentett jószágok voltak, a Briscoe házaspár nem tudta, mennyi idősek. Beoltatták őket, és az állatorvossal meg akarták beszélni az ivartalanításukat, minthogy nem óhajtottak almot. Az állatorvos felpillantott Lexi vizsgálása közben, és közölte:

− Elkéstek.

Úgy hatvan nap múlva aztán ott volt öt gyönyörű kiscica.

Minthogy a kölykök meglepetésként érkeztek, Chris közhírré tette, hogy lenne öt ingyen elvihető kismacska, amiknek új otthonra lesz szükségük, mihelyt elválaszthatók az anyjuktól. Joanne Briscoe is a TPE dolgozója volt, így a házaspár mindkét tagja terjesztette a hírt a vasút munkatársai között. A fiuk kijelentette, hogy elviszi az egyik cirmost, aztán egy manchesteri diszpécser jelentkezett, hogy befogadná a másik két cirmost. Csak a fekete-fehér párnak kellett immár otthont találni.

De igencsak kényelmesen érezték magukat ott, ahol voltak. A következő tíz nap során a cicák sorra kinyitották a szemüket. Ebben a korban a kiscicák szeme mindig kék, így hát egymás után csodálkoztak rá a világra az égszínkék szempárok. Ám az egyik fekete-fehér ciculi − aki még az ikertestvérénél is puhább volt − ráérősnek bizonyult. Ő nyitotta ki utoljára ragyogó kék szemét, de miután megtette, nem volt megállás.

Egyik napról a másikra, legalábbis Chris és Joanne így érzékelte, a kosárnyi kismacskából vak és tehetetlen kupac helyett öt bátor és huncut személyiség lett, akik káoszt okoztak, bárhová mentek. Annyira játékosak voltak! a cicák kergették egymást a házban: függönyökre kapaszkodtak fel, elbújtak a szennyeskosárban, ellopkodták és zsákmányként kezelték a fűtőtesteken száradó zoknikat. Semmit nem lehetett egy pillanatra sem felügyelet nélkül hagyni, mert nyomban játékszer lett belőle. A cicák uralták az egész házat: rohangáltak, csúszkáltak, ugrándoztak mindenütt, ötfejű cicakavalkád alakította valóságos vurstlivá a házat.

Az ötök kedvenc szórakozása volt az apjuk, Gizmo terrorizálása. Annyira jámbor jószág volt, hogy a cicák ugrálhattak rajta, azt csináltak vele, amit csak akartak. Aztán úgy egy-másfél óra után elege lett, gyengéden lerázta őket, és eltűnt az útjukból, de sosem bántotta őket.

Anyuci más eset volt. Mind az öt cica ráugrált, ahogy már kismacskáknál szokás, amikor kergetik egymást, és könnyedén fel-le ugrándoztak az anyjukon − pompás játék −, de amikor Lexinek elege volt, lekevert a kölykeinek egy-egy pofont, vagy megragadta őket a grabancuknál: „elég. Hagyjátok abba.” Szeretetteljes macska volt, ugyanakkor amolyan „azt csináld, amit mondanak” típusú Anya, és a cicák megtanultak viselkedni. Más dolgokat is tanultak tőle. Amikor eljött az ideje, Lexi − aki higiénia dolgában kifogástalan volt − megtanította őket az alomtálca használatára, így aztán mind az öt cica kifogástalanul szobatiszta lett.

Ahogy múlt az idő, a cicák felhagytak a szopással, és a Briscoe házaspár tojással kevert nyers darált hússal etette őket. Nem akartak olyan kész cicatápot adni nekik, amilyet egyesek; a legfinomabb egyiptomi törülközőn született cicuskáknak csak a legjobb járt. A legfrissebb, legkiválóbb minőségű darált hús nyers tojással felverve. A bajnokok tápláléka.

Az egyik cirmos − aki később a Spadge nevet kapta, és a Briscoe házaspár fiához költözött − ezzel teljes mértékben egyetértett. Kezdettől életrevaló volt, az ételnél mindig az első; ahogy Briscoe-ék mondták: „Mohó kis tuskó”. Nyávogó testvérei hangos tiltakozása ellenére mindig ő volt az első, és senki nem ehetett egy falatot sem, amíg ő nem végzett.

A cicák hangos, magabiztos, barátságos bandát alkottak. Nyávogtak, amikor enni akartak, és Spadge útban volt, de akkor is nyávogtak, amikor játszottak, és hangosan nyivákoltak, amikor élénken pofozkodtak egymással. Éjjel, amikor vacsora után gyorsan elaludtak, kimerülten rendkívül izgalmas napjuktól, halk dorombolás hallatszott a barna-fehér macskaágyból, ahol a testvérek szunnyadtak. Túl azon, hogy Spadge „mohónak” mutatkozott, a cicák egyénisége máshogy is megmutatkozott. A fekete-fehér páros az irgalmatlan ikrek elnevezést kapta, mert az volt a kedvenc játékuk, hogy szőrös kitűzőként Chris nadrágszárába csimpaszkodtak, amikor az leült. Némák és mozdulatlanok maradtak, Chris észre sem vette, hogy ott vannak. Ám amikor felállt, tíz (vagy húsz) karom mélyedt a lábszárába, ahogy a cicák a nadrágjába kapaszkodtak. A szuper karmok a bőrébe nyomódtak, amikor mozgott.

− Ez meg mi a csuda? − kiáltott fel ilyenkor, és egyik vagy másik fekete-fehér cica szemtelenül félrehajtotta a fejét, élvezte kiáltozása drámáját és az édes érzést, hogy a nadrágszárán libegnek a levegőben. Mindig felmásztak a lábára. Így aztán néhány hét múlva Chris úgy festett, mint aki naponta mászkál kegyetlenül tövises szederbokrok között.

Megduplázta erőfeszítéseit, hogy állandó otthont szerezzen az irgalmatlan ikreknek. És végül a vasúti hálózatról megtudta, hogy Angie Hunte üzenetet tett fel: a Huddersfield vasútállomás vasúti macskát venne fel. Tud-e valaki olyan ccicáról, ami alkalmas lenne a munkára?

Angie és a csapat számára fontos volt, hogy kölyökmacska legyen. Nem lett volna rendes dolog idősebb házi macskát bedobni érett korában a munka mély vízébe, tekintettel a vonatok veszélyességére meg a forgalmas állomás zajára és nyüzsgésére. Huddersfieldben évente mintegy ötmillió utas fordult meg, óránként tizenöt szerelvény, az ország száz legforgalmasabb állomása közé tartozott. Öreg macskának nem lehet megtanítani azokat az új trükköket, amelyeket egy vasúti macskának tudnia szükséges, ám ha egy cica ott nő fel, megtanulja, hogy kell vasúti macskának lenni.

Angie és Chris hamarosan találkoztak, hogy mindenféle cicaügyekről beszéljenek. Akkoriban Chris gyakran dolgozott Huddersfieldben, így meglehetősen könnyű volt megszervezni a találkozót.

Angie a szokásos ragyogó mosolyával fogadta Christ.

− Szóval csökkenteni szeretnénk a kártevőirtásra fordított költségeinket − mondta csillogó szemmel −, kissé zöldebbre váltanánk, és inkább egy cicát alkalmaznánk. Úgy hallottam, tudnál segíteni; mennyit kérsz érte?

− Jaj, semmit sem kérek − felelte gyorsan Chris. A lábán lévő karmolásokra gondolva, úgy érezte, igazán örülne, ha megszabadulna a kiscicáktól. Az, hogy megszabadulhat az irgalmatlan ikrek egyikétől igazán jó hír volt. ráadásul a vasút hálózat jellege miatt úgy gondolta, némi dicsőséggel is jár, hogy az ő cicája lesz Huddersfield vasúti macskája; hogy ő lesz a nagyapja. Hogy ezt sosem fogják elfelejteni.

Mindenekelőtt ő meg Joanne egyszerűen örültek, hogy a cicusnak állandó, szerető otthona lesz, ahol rendesen gondoskodnak róla. Az Angie arcára kiülő mosolyból ítélve, amely akkor jelent meg, amikor Chris közölte, hogy megkaphatja az egyik cicát, az állatot el fogják kényeztetni.

− Fiút szeretnénk − tette hozzá mintegy mellékesen Angie, amikor befejezték a beszélgetést. Elvégre nem óhajtották túlzásba vinni: már az is csoda volt, hogy a főnökség beleegyezett a vasúti macskába. Biztosra vették, hogy a vezetőség nem örülne annak, ha lennének utódok, ezért mindenki biztonságosabbnak vélte, ha az újonc fiú lesz.

Úgy állt a helyzet, hogy Chris valójában nem tudta, milyen neműek a kölykök. És amikor a manchesteri diszpécser eljött a két kiválasztott cirmosért, tudatlanságát nyíltan be is vallotta.

− Nem tudom, hogyan kell megállapítani a cicusok nemét − ismerte be. − Neked kell megállapítanod.

A diszpécser nyugodtan vette fel a cirmosokat, és kijelentette: − ez egész biztosan fiú, ez pedig egyértelműen lány.

Így aztán a Percy és a Max neveket adta nekik. Aztán belenyúlt a kosárba, kivette az egyik fekete-fehér jószágot, és hassal felfelé fordította: − Kétségkívül fiú − jelentette ki. Felvette bolyhos ikertestvérét, ugyanazt tette. Annyi hosszú szőr volt a hasa alján, hogy kicsit nehezebben látszott, de a hölgy mégis kijelentette: − Kétségkívül fiú. − Úgy nézett ki, tudja, hogy mit beszél.

Chris közölte Angie-vel a jó hírt: mindkét fekete-fehér cica fiú, így hát Angie választhat. Chris számára más jó hír is volt: a huddersfieldi jegyiroda egyik munkatársa, Pam, azt mondta, hogy a mamája befogadja azt a cicát, amire az állomás nem tart igényt, így hát mindkét jószágnak végleg búcsút mondhat.

Joanne és Chris nézték a házban zajosan fogócskázó irgalmatlan ikreket. Attól eltekintve, hogy az egyik bolyhosabb volt, alig különböztek egymástól. Egy dolog azonban megkülönböztette őket. A cicusoknak, ahogy várható volt, nagy halom játékszerük volt (valódi játékszerek és olyan darabok is, amelyekre a kismacskák tettek szert el). Volt egy kaparófájuk madzagra kötött labdával a tetején, a cicák időnként felmásztak a rúdon, aztán leugrottak, rá a labdára; akadt fél tucat nyüszítő egerük is, amelyekre „vadászhattak”. Az egyik ilyen játékszernek ha meghúzták a zsinórját, akkor az egér nagyon-nagyon gyorsan rezgett és csúszott a földön. Az egyik fekete-fehér cica rettegett tőle, ám a másik elemében volt. Újra meg újra ráugrott, lecsapott rá… és bumm: a játéknak vége volt. Bevetésen a gyilkos ösztön.

− Szerinted melyikből lesz vasúti macska? − tette fel a kérdést Joanne. Alacsony, mosolygós, szőke asszony volt remek humorérzékkel, bár ez a kérdés nagyon is komoly volt. Közben a kismacskák önfeledten játszottak, megvizsgáltak minden új látnivalót, neszt és szagot a cicák hagyományos kíváncsiságával. Még egyáltalán nem jártak a szabadban, mert nem voltak beoltva, de az otthonukban elegendő új élmény akadt, hogy heteken át lekösse őket. De micsoda új élmények vártak a vasúti macskára: a vágányok vonzereje, a vonatok ritmusa, a  hosszú órákig tartó kóborlás a hideg peronokon az éjszaka kellős közepén…

Joanne úgy vélte, a bolyhosabb alkalmasabb a feladatra. Ő már ilyen kicsiként is hasonlított az apjára, Gizmóra, amely hatalmas volt a bársonyos bundájával. A szép, vastag bunda nyilván segítségére lehet egy vasúti macskának. A másik cicusnak rövidebb szőre volt, és nem volt olyan termetes.

Chris mindkét jószágot jellemezte Angie-nek.

− Az egyik igazán nagy és bársonyos bundájú, mint az apja − magyarázta.