Nyolcadik kiadás

Illusztrálta

Cserkuti Dávid

© Jeney Zoltán, 2012

© Kolibri Kiadó, Budapest, 2025

Minden jog fenntartva

Borítóterv és illusztráció © Cserkuti Dávid

Felelős kiadó Pap Zoltán

A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Balázs Eszter Anna

Szerkesztette Both Gabi

A szöveget gondozta Györke Mária és Tomku Kinga

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Tördelte Izing Imre

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-615-122-023-8

TARTALOM

ELŐHANG
amelyben néhány szót szólok a kedves olvasóhoz

ELSŐ FEJEZET
amelyben Rév Fülöp felébred, és minden megváltozik

MÁSODIK FEJEZET
amelyben Fülöp munkát vállal, és hős lesz belőle

HARMADIK FEJEZET
amelyben Ádánd megkezdi Fülöp oktatását, és társaságuk is lesz

NEGYEDIK FEJEZET
amelyben megismerkedhetünk Meszesvár meszes népével

ÖTÖDIK FEJEZET
amelyben Fülöp lakomavendég lesz, és elalszik

HATODIK FEJEZET
amelyben Fülöp válaszúthoz érkezik, és dönt

HETEDIK FEJEZET
amelyben Rév Fülöp vízre száll

NYOLCADIK FEJEZET
amelyben Rév Fülöp egyik rémületből a másikba esik, és sok a szőr

KILENCEDIK FEJEZET
amelyben Fülöp rabszolga lesz, de mégsem, és valaki megszólal

TIZEDIK FEJEZET
amelyben Fülöpék baljós híreket hallanak, de előbb még kiderül, hogy ki az a valaki

TIZENEGYEDIK FEJEZET
amelyben Fülöp találkozik a lófővel, és hirtelen bátor lesz

TIZENKETTEDIK FEJEZET
amelyben Fülöpnek helyén van az esze

TIZENHARMADIK FEJEZET
amelyben valaki kiugrik az ablakon, és sok rejtélyre derül fény

TIZENNEGYEDIK FEJEZET
amelyben rengeteg lesz a pruttyogás meg a szortyogás

TIZENÖTÖDIK FEJEZET
amelyben felbukkan egy régi ismerős, de ennek nem örül senki

TIZENHATODIK FEJEZET
amelyben a király nem csuklik tovább

TIZENHETEDIK FEJEZET
amelyben dínom is van, meg dánom is

UTÓHANG
amelyben történetünk véget ér

ELŐHANG

amelyben néhány szót szólok a kedves olvasóhoz

Kedves olvasó, amit most elmondok neked, igaz történet. Persze lehet, hogy mások szerint nem az, vagy mások talán máshogy mesélik, de hidd el, amit itt olvasol, a színtiszta való. Olyanoktól hallottam, akik maguk is igaz mesélők, s ha kell, esküvel vallják, minden úgy esett, ahogy leírtam neked. Azt nem tudom, ők kiktől hallották, de nekem úgy mesélték, megbízható forrásból.

Ha mástól máshogy hallanád, úgy minden bizonnyal csalókkal van dolgod. Ha nekik hiszel, magadra vess! Óvakodj hát a hamisítóktól, a hazug fecsegőktől, a hagymázos képzelgőktől, és olvasd bizalommal e könyvben Rév Fülöp igaz históriáját.

ELSŐ FEJEZET

amelyben Rév Fülöp felébred, és minden megváltozik

Balatónia tavi ország, ott terem a mormolánc és a kockafű. Nagy tó partján kicsiny falvak, apró városok láncolata, körös-körül félelmetes meredélyekkel hatalmas hegységek, rejtelmes vadonok. Az utazónak gyönyörűség, a kalandoroknak kihívás, meg persze kaland. E hatalmas birodalom ura a hatalmas Csobánc király. Hatalmas Csobánc király hatalmas palotája messze földről látszik, és messze földön híres. Eme hatalmas birodalomban élt Rév Fülöp, aki szerette a puszpángot reggelire, a tördemicet ebédre és a loncot vacsorára. De legkedvesebb eledele mindenekfelett a tördemic volt.

Fülöp, ha tehette, leginkább a szántódpusztán heverészett. Mert heverészni nagyon jó! Ha a napmelengette földhöz simulhatott a háta, ha pocakját birizgálták a szellőfodrok, ha orrára szálltak a felhőpamatok, ha a fülébe susmotolt a gyönge fű, nála boldogabb Fülöp nem hevert hanyatt az egész birodalomban.

Egy ilyen heverészős nap délutánján, mikor jól kibélelte hasát, s halkan hortyogva szundított az országút mellett, megállt lábánál egy díszes batár, a hatalmas Csobánc király legpompázatosabb kocsija. De ezúttal nem a hatalmas Csobánc király ült benne, hanem őfelsége leghatalmasabb leánya, a felhőtlen szépségű, sziromruhájú, mézes szavú, bársonytekintetű Akarattya hercegnő. Róla azt kell tudni, hogy vérbeli hercegnő. Vagyis rettenetesen szeszélyes, nyafka és akaratos. Ez a rettenetesen szeszélyes, nyafka és akaratos hercegnő sipákolva kikiáltott a batárból:

– Héha! Hahó! – Nem ismert illemet tudniillik, amikor alattvalókkal találkozott. – Hé, te! Te kis vakarék! Gyere ide! Ide, ide! Hé!

Azért kiabált ennyit, mert Fülöp oly mélyen aludt, hogy akár oroszlánkórust is bömböltethettek volna a füle odújában, akár tamburinnak használhatták volna a dobhártyáját, ő föl nem ébredt volna.

– Ébressze már föl valaki azt a kis mormotát! – vetette oda foghegyről Akarattya hercegnő az egyik szolgálattevőjének, aki ugrott is, hogy kirázza az álmot jó Fülöpünk szeméből. Addig rázogatta, míg tényleg fölébredt, s értetlenkedve nézett körül.

– Pattanj haptákba, ha a nagyméltóságú, hatalmas Akarattya hercegnő szól hozzád, te kis tökfej! – figyelmeztette jóindulatúan a szolgálattevő, míg Akarattya hercegnő finnyásan húzogatta orrát a batárban, s csendben „piházott”, „nohátozott” meg „mégilyetezett”. Fülöp megértette, hogy most nem az ő drága anyukája keltegeti, hanem sokkal súlyosabb dologról van szó: idegenek szólították meg. És nem is akárki, hanem a királyi család egyik legcsodálatosabb tagja, a hatalmas hercegnő! Megértette ezt Fülöp, s valahol agyának leghátsó zugában megsajdult valami, ami azt súgta, lehet, hogy talán mégis jobb, ha feláll, és illendőn köszön. De nem tudta, miképpen illik köszönni az ilyen nagyszerű látogatóknak, így csak annyit mondott bizonytalanul, hogy „Csókolom”.

– Csókolod ám a lába nyomát a hatalmas hercegnőnek, esetleg a kormos képű nénikédet, te kis rövidlátó éticsiga! Hát minek képzeled magad, az afgán császárnak vagy magának a marcali főhercegnek? – rivallt rá a szolgálattevő, s maga a hercegnő meg sem bírt mukkanni a megbotránkozástól. – Köszönj tisztességesen, te körtemoly! Hogyaszongya: Alásságos mély tisztelettel való hódolatom a hatalmasságos és gyönyörűséges hercegnőnek! No, mondjad!

– Ságosélyszteletelódolatomasságosrűségnőnek! – hadarta Fülöp, bár fogalma sem volt, hogy mit jelent ez a sok ságos meg séges. Láthatóan a bosszankodó hercegnő kezdett megenyhülni, s mintha kicsit el is mosolyodott volna. Fülöp, hogy kiköszörülje az előbb ejtett csorbát, újra belefogott: – Ságosélyszteletelódolatoma…

– Jó, jó, elég, te kis mamlasz! – állította meg az üdvözlésáradatot őfelsége. – Nnnna, arról van szó, hogy az én jó apám, Csobánc király, pont ilyen legénykéket keres, mint te vagy. S kérdem, bár nem tudom, megérdemled-e egyáltalán, akarsz-e velünk tartani a hatalmas Csobánc király hatalmas palotájába?

Fülöp, ha kupán vágták volna, akkor se tudott volna erre a kérdésre értelmesen válaszolni, ezért csak bambán bámult maga elé, és nem szólt. Hogy ő, a kis út menti heverésző, a tördemicfaló, anyukájának kis Fülöpe? Hogy ő a hatalmas Csobánc király hatalmas palotájába? Hogy elmenne-e? Erre nem is lehetett mit felelni. „Ehe” – nyögte ki végül. Akarattya hercegnő lemondóan intett a szolgálattevőnek, aki bezsuppolta Fülöpünket a főbatár hátsó rekeszébe, ahol már gubbasztott néhány hasonszőrű, hasonbőrű, hasonfülű meg hasonnyakú kölök. Szutykosak voltak egyformán, tördemicszagúak mind, és kissé riadtan nézték az újonnan bezsuppoltat. Fülöpnek erre sem akadt megfelelő mondókája, így csendben közéjük kuporodott. Elmélázott, hogy az imént még édesdeden szundikált, s most itt zötyög a királyi batár hátsó rekeszében sokadmagával, megy a hatalmas Csobánc király hatalmas palotájába, és fogalma sincs, minek. Eszébe jutott, hogy szólnia kellett volna édesanyjának, aki most biztosan reszket, hogy hova lett az ő egyetlen Fülöpe, s egyszeriben elpityeredett. A többiek egykedvűen figyelték, s mikor szemükbe nézett, látta a könnyek vájta árkot orcáik koszrétegében, és megértette, hogy ők sem köszönhettek el. Aztán amikor elapadt szeme vizének forrása, látása is kitisztult, és megpillantotta maga előtt Csobánc király hatalmas, földig érő palotáját.

* * *

– Ihaj! – mondta, mint aki először lát palotát, és tény, hogy először látott palotát. De mentségére legyen szólva, olyan is ihajozott már itt e kapuknál, aki már látott korábban. A hatalmas palota hatalmas kapuját hatalmas felvigyázók vigyázták, s bár a bekocogó főbatárra rá se hederítettek, érezhető volt a belőlük sugárzó éberség. Sötét átjárón zötykölődtek, s mikor kibukkantak a palotaudvarra, az utasok ámulva bámulták a magasba szökő oszlopokat, a faltól falig lépcsősorokat, a csillogó ablakokat s az illatozón bugyogó szökőkutat. A földi mennyország volt, semmi kétség. Aztán megállt a batár, és kiparancsolták a kis szutykosokat a palota udvarának fényesre pucolt kövezetére, majd valaki otrombán fellökdöste őket a legszélesebb lépcsősoron, be egy nagy faajtón. Óriási bálterembe érkeztek, amelynek közepén, hosszú asztal mellett, egy kobzos zenekar cincogásának hangjaira vígan lakomázott a nagyhírű és nagyméltóságú udvartartás. Fülöp egyik csodálkozásból a másikba esett, és igazán azt sem tudta, hogy hova legyen. Szerencsére az otromba valaki szigorúan értésére adta, hogy legyen csak oda a fal mellé, és maradjon csendben.

Gubbasztva szemlélte hát a nagyméltóságú udvartartást, s ha valami nagy állatkert csodálatos fenevadai vonultak volna fel előtte, akkor sem érezhette volna magát idegenebbül. Zsiráfok helyett itt csúcsos kalpagú úrhölgyek, lellei bárónők és boglári grófkisasszonyok nyújtogatták kecses nyakukat; orrszarvúak helyett tagbaszakadt vitézek csapták kupáikat a hatalmas tölgyasztalokhoz, tűznyelő zsonglőrök léptek fel tűzokádó sárkányok híján, s az udvari bolond, mint valami csimpánz, ugrabugrált a hatalmas király széke körül, bele-belekóstolva a hozzá közel ülők ebédjébe. Egyedül az oroszlán nem volt sehol: a hatalmas Csobánc király széke üresen állt.

Fülöpnek viszketett a talpa, s ha Fülöpnek viszket a talpa, az az izgatottság jele. Tudta ő, hogy semmi keresnivalója nincs a nagyérdemű udvartartás köreiben, s leginkább anyukája konyhájában kellene lesnie, hogy mi lesz a vacsora, s azt is sejtette, hogy ő, a koszos kiskölök a szántódpusztáról ezeknek smafu. Mégis viszketett a talpa, s megkondult a fejében a mozsártörő. Azt gondolta: nagy emberré válik ő még, nem lesz mindig akárki!

* * *

Ilyen ez a fényes világ, ez a magas társaság, az ember egykettőre megkótyagosodik, s azonnal nagy álmokat kerget. Bár Fülöp álmai nem voltak egészen tiszták, s több volt fejében az ábránd, mint a kidolgozott terv, azért sejtette ő, hogy élete nagy pillanatához érkezett, még ha fogalma sem volt, hogy mit is kezdjen vele. Gubbasztott hát tovább, s várta, hogy történjen valami. Ezt máris bölcsen tette, mert történt valami. A zenekar elhallgatott. Egy nagyhangú hírmondó lépett a terem közepére, a királyi trónus elé, s a következőket mondotta:

„Hallják, kik hallanak, mind, a hatalmas Csobánc király alattvalói! Mint ahogy az közismert, hatalmas Csobánc királyunkat hatalmas kór döntötte ágynak, s e hatalmas kór hatalmas erejétől még a leghatalmasabb király is csúnyán megbetegszik. A kór neve kiliti-láz, melytől jó urunkat éjjel-nappal kínzó csuklás gyötri. Hatalmas királyunk ezért rettentő csuklások között az ország bölcseinek tanácsát kérte, akik három és fél napon át tanácskoztak, tanácskozásuk eredményeképpen pedig az itt elolvasandó gyógymódot javallották. Terem a királyság egy távoli zugában, a Vonyarc-hegy rozsdás szirtjein túl, a Halápi-lápok erdőinél is messzebb, a Vendek folyó forrásvidékénél egy növény, mely egyszer virágzik százévente, és akkor is csak a legderekabb vitéz szeme láttára. Ennek a virágnak szirmaiból kell jó urunk, a hatalmas Csobánc király számára teát főzni, amelytől láza elmúlik, s ő maga friss erőre kaphat. Tehát az itt mulatozó lovagok, s a sebbel-lobbal összeterelt egyebek most parancsba kapják, hogy legott felkerekedjenek, s a virágot mihamarabb elhozzák. Egyként keljen útra nemes lovag és póri származék, hogy a jó szerencse döntse el, ki a legderekabb az egész birodalomban.”

A hírmondó ezután botjával hármat koppantott a tágas terem kőpadlóján, és mikor a három koppantás visszhangja elhalt a tág falak közt, komoran visszavonult hivatalába, az elgondolkodó egybegyűltekre rá se tekintve. A parancsot kiadták, vitának, ellenkezésnek helye nem volt. Fülöp jól tudta, mi az a kiliti-láz. A nagyapja három hónapon át csuklott tőle, s a falu borbélya nagy aggodalmaskodással közölte akkor nagyanyjával, hogy eljött a vég. Végül csak megmaradt az öreg, igaz, többet nem volt semmi étel kedvére való, s a finom loncot is savanyú képpel lapátolta szájába. Borzasztó feneség! Fülöpünk sajnálta is a hatalmas királyt, hogy talán már sosem fog neki ízleni a lonc, ezért eltökélte, hogy a föld alól is előkeríti azt a virágot. Bár ahogy a loncra gondolt, valami megmozdult pocakjában, és mint egy földmélyi nagy morajlás, megkordult benne az ehetnék. Elcsent hát egy darab kenyeret a lakomázók asztaláról, és tüstént rágcsálni kezdte. Ahogy ott rágicsált, és hallgatta a nemes lovagok méltatlankodását, akik nem igazán örültek, hogy az egyszerű kisembereket és őket egy helyen említik, valaki megkopogtatta a vállát, és egyszerre a súlyos függőkárpit mögé penderítette. Fülöpnek földbe gyökerezett a lába, és megállt szájában a falat. Ugyanis maga a hatalmas Csobánc király leghatalmasabb leánya, a felhőtlen szépségű, sziromruhájú, mézes szavú, bársonytekintetű Akarattya hercegnő volt a penderítő.

– Pszt! Te vagy-e Fülöp, a hétalvó?

– Én vagyok, én – válaszolta a meglepetéstől még mindig alvadt Fülöp, noha igazából sohasem számolta, hogy hány alvó ő pontosan. Aztán rájött, hogy kivel áll szemben, s ettől rögtön eszébe jutott a hercegnő szolgálattevőjének hangja. Rá is kezdett a már betanult üdvözlőszózatra: – Ságosélyszteletelódolatoma…

– Jaj, elég ebből a szörnyűségből! – intette le a hercegnő, s így folytatta: – Nagy titkot mondok neked, hát nyisd ki füledet! Az udvari főjövendőmondó azt súgta nekem, hogy tebenned kell megbíznom, mert, bár magad sem tudod, fontos szereped lesz az eseményekben. Én ugyan nem látom be, miért lenne egy ilyen kis vakaréknak bármilyen szerepe bármiben is, de ha ő mondja, biztosan úgy lesz. Szóval, a titok a következő, és nagyon figyelj, mert ezt szó szerint meg kell jegyezned:

Jobbra térj a zavarosnál,

Bukj le, hol a vashegy rozsdáll,

Füttyents a kivágott fáknál,

Ételt borztól ne sajnáljál.

– Ennyi? – kérdezte Fülöp. – És mit jelent?

– Fogalmam sincs. Nekem csak azt mondta a főjövendőmondó, hogy ezt súgjam meg neked. Megjegyezted?

– Nem – vallotta be Fülöp, mert hát hogyan is tudott volna megjegyezni ő egy ilyen hosszú verset, amikor azt sem tudta, mi az a vers.

– Jaj, nagyon fárasztasz! – morcoskodott a hercegnő, de azért elismételte még párszor a titkot, míg Fülöp biztonsággal vissza tudta mondani. Aztán dolga végeztével faképnél hagyta a legényt, mert nem nagyon szeretett társalkodni a pórnéppel.

Fülöp zúgó fejjel mászott ki a függőkárpit mögül. Micsoda nap! Szép délelőtt után, bőséges tördemicebéddel a hasában heverészett, aluszkált, mint egyszerű kisgyerek a szántón, aztán alig múlt el négy óra s az uzsonnaidő, amikor már a hatalmas Csobánc király megmentésére kell indulnia titkos megbízatással. Fel sem foghatta ezt az óriási változást, s leginkább az motoszkált a fejében, hogy visszaindul a nagy úton anyukája kemencéjéhez, s megnézi, mi lesz vacsorára. Még azt se bánta volna hirtelen, ha tördemic helyett csak loncot kap, sőt egyszerű puszpángot csupán. Talán azt se, ha üres gyomorral kell nyugovóra térnie édesanyja szigorú tekintetétől kísérve. De aztán eszébe jutott a nagy felelősség, hogy immár ő a legtitkosabb titkok tudója, s így nem akárki. Ha visszaindulna most kis falujába, ahonnan elhozta a királyi főbatár, talán az egész királymentő hadjárat kudarcot vallana. Hirtelen minden végtagja nagyon nehéz lett, lába remegett, és hasából vartyogó hangot hallott, pedig már nem volt éhes. Leült egy oszlop tövébe, sírdogált egy sort, aztán a sírdogálás pityergésbe fordult, végül nagyokat sóhajtozott.

– Van-e nálad ostor, öcskös? – harsant hirtelen fülébe egy érces hang.