GÁRDONYI GÉZA

KÉK PILLE

VÁLOGATOTT ELBESZÉLÉSEK
1888-1922

ISBN 978-615-6683-78-6

AMTAK Bt, 2024

Tartalom

AZ ÁRVA LEGÉNY

A PISTA GYEREK TITKA

ILYENEK A VADÁSZOK!

MI AZ A SZERELEM?

HORDJ MAGADNÁL TÜZET

ANNUSKA APÁCA LESZ

HAT TITKOS KIS LEVÉL

MARI NÉNI MEG PISTA BÁCSI

A LÁMPÁS

A RISKA

KI ETTE MEG A MÁJAMAT?

A KÉTFÉLE NÓTA

A BARBONCÁS

KÉK PILLE

EBÉD A KÖRTEFA ALATT

ANDRÁS MEG A KUTYÁJA

MEGTÉRÉS

A MEZSGYEKŐ

TANÁCSKÉRÉS

KEVI PÁL HALÁLA

A NAGY EFF

A TÖRÖK BANKÓ

A HÓPEHELY

BŰNTÁRGYALÁS

MICÓ

A BOR

MINEK A PÉNZ?

AZ ABLAK

A PARASZTLEÁNY

KÉT KATICABOGÁR

EGY SZÁL DRÓT

A SZÜRKE

BÓDI MEG A HÚGA

FEKETE NAP

A KISGRÓF

VERON

ERDEI TÖRTÉNET

DUGÓHÚZÓ

A PAPA NEM ÖRÜL

SZÉP ASSZONY A KOVÁCSNÉ!

A VASTYÚK

AZ ÓRÁS MEG A KUTYÁJA

A PÉK ÓRÁJA

MESSZE VAN ODÁIG

MIKOR A CSŐSZ ÜNNEPET CSAP

A NYUGALOM ÉDES KENYERÉN

A HORTOBÁGYI ORGONA

NE HALJ MEG, FÁBIÁN

FŰTŐÉK

MEGÉRKEZETT

AZ ÁRVA LEGÉNY

Hallod-e Zsófi, szavam volna hozzád...

Úgy reszketett a szálas, erős legény, mikor ezt kinyögte. Még a susogó szellő is elhallgatott a falombok között, az égen járó hold is mintha megállt s rábámult volna Pala Ferkóra, mikor ezt kimondá.

Tuba Zsófi akácfalevelet tépdesett fehér ujjaival. Azon találgatta, hogy mit szóljon a szóra, hiszen eddig nem volt hozzá szava a legénynek, csak csókja, sok édes csókja - s a csókra olyan könnyű a felelet!

Fölöttük a fehér nyárnak ezüstös levelei is remegtek, mindnyájan remegtek, mikor Pala Ferkó ezt kimondotta, s olyan nehéz volt a levegő!

- Hát csak mondd! - felelt végre a leány, s eldobta kezéből a falevelet, aztán a köténye fodrával kezdett babrálni.

Pala Ferkó hátrasimítá ujjaival hosszú, fekete, göndör haját, azután megfogta a leánynak puha, fehér kezét, és belenézett két ragyogó szemével annak a szemébe.

- Hát ugye, hogy szeretsz...

- Szeretlek, szeretlek - felelt idegesen a leány.

- És hogy én is szeretlek, de nagyon...

- Azt tudom!

- Hát elvennélek én, Zsófi!

Olyan elszántsággal mondta ezt a legény, mintha legalábbis azt mondta volna: "Kivetem érted a világot sarkaiból!" - S a legény szíve erősen dobogott. A szellő zúgni kezdett a fű között, a hold elbújt egy felhő mögé, a falevelek még jobban reszkettek, s a magas fűszálak úgy ingatták a fejeiket, mintha nagyon rosszallanák ezt a dolgot.

- Bolond vagy te, Ferkó! - felelt kisvártatva a leány - hiszen nem mehetek én hozzád!

- Ugyan miért?

- Nincs neked se apád, se anyád, a nevedet is más adta kegyelemből, talált gyerek vagy, úgy dobtak el, mit mondana a világ ehhez, azt mondaná: "Lám, a gazdag Tuba István lánya sehonnaihoz ment feleségül."

A leány zihált, kapkodott a lélegzet után, mikor ezt kimondta, aztán elkapta a kezét, hátrább lépett, lassan elindult, sietve ment tovább, később pedig futott.

A legény ott maradt a kövön a nagy nyárfa alatt, nézett hosszan, merőn maga elé.

Arca kifehérlett a sötétségből, nem volt annál fehérebb a patyolat ingujja.

Az erdő mélyén felzúgott a szél, s ingatta, tépte a lombokat.

- Bort ide, száz akót! - kiáltott a Keszeg-csárdában Pala Ferkó, s olyat vágott öklével a hosszú fenyőfa-asztalra, hogy a széles üveglámpás a borosüvegekkel együtt táncolni kezdett rajta.

- Nini, a Ferkó! - szóltak bámulva a legények, s mindegyik nyújtotta eléje a poharát.

- Sohse voltál itt!

- Azért jöttem!

- Sohse ittál bort!

- Ma iszom!

- Tán megnyerted a nagy lutrit!

Pala Ferkónak ajkán volt a szó: "Elvesztettem az életemet!"

De nem mondta ki.

Elfogadta a poharakat. Ivott mindegyikből. Aztán ő is töltött mindegyikébe, s koccintott velük.

A sarokban cigányok voltak. Rázendítették a csárdást: sírt a hegedű, visongott a klarinét, morgott a bőgő, s a cimbalom cifrákat penegett a nótába.

Pala Ferkónak átkozott jó kedve volt. Kiállt a középre, s ott táncolt egy nagy üveg borral.

A legények nem tudtak hova lenni örömükben. Olyan jókedvük kerekedett, mintha valami nagy szerencse érte volna őket.

De ki az ördög is hitte volna, hogy ez a Pala Ferkó ilyen víg cimbora tud lenni, hiszen úgy táncol ez, hogy az urak se különben, s úgy iszik - mintha egyebet se tanult volna.

Hajnal felé el volt ázva mind.

Ott feküdtek szanaszéjjel a földön és a lócákon.

A prímás is be volt rúgva. Odalökték a búbos mellé, ott is maradt; a lába feljebb volt, mint a feje, de azért aludt. Keresztben feküdt rajta a nagybőgős a bőgővel együtt. A klarinétos sem győzte már szusszal. Lekuporodott a sarokba, ott aludt. A kontrás szétterpeszkedve feküdt a földön, mint a megcsapott béka, a kezében egy összetörött hegedűnek a nyaka - úgy aludt, mint a föld.

A csárdában csak ketten voltak ébren: Pala Ferkó és a cimbalmos.

Ferkó rákönyökölt az asztalra. Fehér arcába belesütött a lámpa. - Hosszú, fekete haja ráomlott kezére.

- Melyiket játsszam, Ferkó? - kérdé a cimbalmos.

Ferkó belebámult a lámpába, csak néhány perc múlva felelt:

- Azt játszd, ha tudod, hogy: "Kitették a holttestet az udvarra!"

A cimbalmos egy mély futammal kezdett mélázni e szomorú nótán. Aztán erőteljesek lettek a futamok, s úgy zokogott a cimbalom, mintha értette volna, hogy ez egy temetés nótája, egy árva legény temetésére csinálta a fájdalom, egy olyan árva legényére, akinek nem volt sem apja, sem anyja, aki siratta volna, sem szeretője, aki ráborult volna a koporsójára.

Nagyon szép dal ez, egész egy történet, s olyan szomorú, mintha ezzel szokták volna temetni az apátlan, anyátlan, boldogtalan szegénylegényeket!

A cimbalmos eljátszotta háromszor, aztán elnyomta ujjaival a húrzengést, s felnézett.

Ferkónak még fehérebb volt ekkor az arca. Csendes, bágyadt hangon mondá:

- Csak ezt játszd mindig!

És a cimbalom újra sírni, zokogni kezdett. A falon árnyak lebegtek. Künn a vihar tombolt. A szél ott sóhajtott az ablaknál, s csapkodta az üveghez az elrablott nyárfaleveleket.

Sokáig játszott a cimbalmos: ismételgette, meg elől kezdte a nótát; néha egy-egy szakot valami névtelen, szomorú ábránddal helyettesített, aztán egyszer csak megint befejezte a dalt, s végigsimította ujjaival a zengő húrokat.

Pala Ferkó már akkor nem nézett reá nagy fekete szemeivel; feje oda volt omolva két izmos karjára; fekete selyem haja alól csak a keze fehérlett elő.

A cimbalmos azt hitte, alszik.

Pedig nem aludt.

Rézzel cifrás kis kése szívébe volt ütve - halva feküdt már akkor az árva legény.

A PISTA GYEREK TITKA

Hét vármegyében nem volt senkinek olyan duhaj, mulató fia, mint az öreg Tajkosnak.

Csupa tűz, csupa elevenség volt a gyerek, "rossz, mint az ördög!" szokta az apja mondani.

Tizenhat városban végezte a fiú a gimnáziumot. Sehol sem bírták ki tovább fél esztendőnél, ki kellett csapni.

Mikor a jogakadémiára ment, nem volt olyan hét, hogy a nevét ne lehetett volna olvasni a Budapesti Hírlapban: tüntetés, párbaj-affér, sportbravúrok napirenden voltak; most egy hamiskártyást dobott ki az ajtón - holnap asszonyt szöktetett, aztán megverekedett a férjjel, megint visszajött Budapestre, földhöz vágta a Renz-cirkusz legerősebb akrobatáját, s így ment ez végtelenül.

Az öreg Tajkos nagyon elkeseredett ezek miatt, de hiába ment le Budapestre, sohasem találta meg a lakását, hiába írt neki szemrehányó leveleket, a fiú olyan humoros válaszokat adott, hogy az öreg halálra kacagta magát.

Az az egy megvolt a fiúban, hogy adósságot nem csinált soha, megelégedett azzal a száz forinttal, amit az apja havonként küldött neki.

Egyszer aztán a lapok nem írtak Tajkos Pistáról semmit, még csak a rendező bizottságok között sem lehetett olvasni a nevét.

Az öreg Tajkos egynéhány hónapig türelmetlenkedett, azután írt, könyörgött a fiának, hogy mi az ördögöt csinál, talán baja van, talán beteg, talán nem elég a havi pénz.

A fiú visszafelelt, hogy nem csinál semmit, csak dolgozik, mint más becsületes ember, nincs őneki semmi baja, csak az étvágya erős, a pénze meg nemhogy kevés volna, sőt inkább nagyon is elég.

De már erre nagyon is megijedt az öreg, mert igen rossz jel az, hogy a fiún javulás mutatkozik, bizonyosan hiba van ott a kréta körül.

Írt egy bizalmas levelet az akadémia dékánjának, elmondta a levélben, hogy igen aggódik, mert Pista az ő egyetlen fia, szép birtok és vagyonos menyasszony vár reá; nem bánja, ha rossz is a fiú, csak amúgy ne romoljon el; nem bánja, ha nem is tanul, csak amúgy ne legyen baja - megélhet az a tudomány nélkül is szépen.

A dékán válasza harmadnapra megérkezett. Csak ennyi volt:

Uram!

Az ön Pista fia három hónap óta az akadémiának legpontosabb, legkomolyabb és legszebb reményekre jogosító hallgatója.

De már erre még inkább megijedt az öreg úr. Bizony ne legyen az ő fiából szobapenész! Nem akar ő belőle könyvkukacot nevelni! Éljen úgy, mint más becsületes ember; tudomány nélkül! Majd bizony, hogy még elsorvadjon, mint az agár, pápaszemet hordjon, mint a professzorok, meggörbüljön, mint a templomi vak kódis - de már ennyire nem hagyja süllyedni!

Befogatott a négylovasba, telirakatta a ládát sonkával és töpörtyűs pogácsával, aztán átszaladt a szomszéd birtokoshoz, hogy hadd menjen vele az Evica is, a Pista leendő felesége, akivel már születése előtt eljegyezték.

Hanem a szép kis menyasszonynak éppen migrénje volt, nem mehetett. Tajkos bácsi pedig nem akart addig várni; égett talpa alatt a föld!

Beült hát a hintóba egyedül és elhajtatott.

Nyolc óra előtt már ott állott az akadémia előtt, várta a fiát.

Mikor a hollós templom tornyán kongani kezdett az óra, egyszer csak látja jönni a deli termetű szép ifjút, megismerte már messziről, pedig most a kalapja nem volt félrevágva, a bodros nyakkendő hiányzott az álla alól, szivar nem volt a szájában, sétapálca sem a kezében, a mellette elmenő hölgyekre nem nyújtott nyakat, s nem vágott monoklit.

Az öreg úr eléje sietett, s így kiáltott:

- Pista!

Hozzá akarta még tenni: "Mi lett belőled?" de a viszontlátás öröme elfojtotta szavát.

A fiú meghökkent, némi pír futotta be az arcát, de azért látható örömmel ölelte át az öreget.

- Hát mi bajod neked, hogy olyan jó lettél?

A fiú komolyan felelt:

- Hát baj az édesapámnak!

- Hogy a pokolba ne volna baj, hát azt érdemlem én tőled, hogy elrontsd magadat? Hát nem küldök én neked elég havi pénzt, mért nem mulatsz, mért nem vered földhöz az akrobatákat, mért nem hívod ki versenyre az úszómestereket. Ha a nyakad kitörik, azt nem bánom úgy, mint ha nyavalyás filiszter lesz belőled. Viszlek haza, légy paraszt, légy úr, házasodjál meg!

- De nem megyek ám!

- Hát mért?

- Majd megtudja.

- De én akarom.

- Sajnálnám, ha megharagudnék érte, de maradnom kell.

- Kell?

- Muszáj!

Ezt oly határozottan mondá a fiú, hogy az apa nem merte megújrázni a parancsot.

- Adósságod van talán?

- Egy krajcár sincs.

- Valami becsületügy?

A fiú egy pillanatig gondolkodott, azután így felelt:

- Olyanféle!

- Soká tart?

- Talán örökké!

Az öreg urat elfutotta a méreg, arca kiveresedett, szemei égtek:

- Sohasem akarsz hazajönni?

A fiú gondolatokba merült, azután csendesen felelt:

- Talán-talán.

- Hát beszélj, vagy nem voltam én neked mindig jó apád. Ha valami bajod van, szólj, én kisegítlek.

- Igazán megtenné ezt - kérdé mohó örömmel Pista, de csakhamar ismét elkomolyodott.

- Pénz kell? Talán sok? Mindegy: adok.

A fiú mélázva ingatta fejét.

- Hát beszélj! Mit tehetek érted!

- Jó szív kell nekem, apai jó szív.

- Hát nem bízol?

- Valami keveset!

- No hát ki vele!

A fiú bizalmatlanul nézett az apjára, azután hirtelen lesütötte a szemét, és ujjaival a kezében tartott könyv lapjait kezdé gyúrni. Azután gyorsan rátekintett ismét az apjára, és bátortalanul felelt:

- Megházasodtam!

Mintha a mennydörgős mennykő csapott volna le az öreg Tajkos előtt, úgy megijedt.

Kezével maga elé kapott, s jó, hogy közel álltak a falhoz, mert az öreg hanyatt esett volna.

- Meg-há-za-sod-tál? - ismétlé az öreg, mintha egyszer nem hinne füleinek.

- Úgy van, apám! - felelt a fiú rezgő hangon, és szemében könnyek csillogtak.

- Te?

- Én.

Aztán egyszerre büszkén emelte föl a fejét, és férfias szilárdsággal szóla:

- Nos? Mi van abban! Talán felgyújtottam a világot, vagy akasztófára vagyok érdemes.

- És kit vettél el?

- Egyszerű, becsületes leányt; árva volt és szegény, sem apja, sem anyja, szeretett engem és én elvettem.

- Hát a menyasszonyod?

- Az a migréne-nyavalyás kisasszony? Sohase kellett!

- De a család?

- Nem törődöm vele!

- A vagyon...

- Megkeresem a kenyeremet!

Az öreg úr bosszúsan böködte botjával a kövezet repedéseit.

- És az én beleegyezésem!?

- Az kell csak a boldogságomhoz.

- Mért nem kérted előre?

- Mert tudtam, hogy nem adja.

- Tudtad, hogy nem akarom szerencsétlenségedet.

- Boldog vagyok!

- De az Isten szerelmére, hát miféle leány az, akit elvettél?

- Mondtam már, hogy árva, se pénze, se családja, se neve.

- Neve sincs? - hörgé az öreg.

- Úgy van: törvénytelen leány.

Ezt oly elszántsággal mondta a fiú, mintha az égbolt leszakadására is készen állana.

Az öreg tiltó mozdulatot tett a kezével, azután rekedt kiáltás tört ki ajkain s összerogyott.

Pista fiákerba vitette az apját, s a legközelebbi orvoshoz hajtatott.

Ott az öreg úr csakhamar magához tért, végigsimítá kezével homlokát, aztán mikor a fiát meglátta, így kiáltott reá:

- Menj!... Ne lássalak többé. Légy átkozott!

S visszadőlt ismét színehagyottan, elkékülve.

Az orvos kijelenté, hogy a beteget kímélni kell az izgalmaktól.

Pista lelkében megrendülve, halvány arccal távozott.

Egy hónap múlva Pista ezt a levelet kapta apjától:

Fiam!

Sokkal inkább szeretlek, hogysem örökre el akarnálak taszítani magamtól, és örömest hiszem, hogy te is szeretsz engem, és visszatérnél hozzám.

Ballépésedről kívülem nem tud még senki. Látod, a mi őseink derék, becsületes emberek, s mind jó hazafiak voltak!

Te vagy az utolsó sarjadék; azt hittem, tebenned újra fölvirul családunk, s én boldog nagyapa leszek. Hát azért őriztük oly féltékenyen nemes, romlatlan vérünket, hogy egy sehonnai vérébe oltsuk azt! Vagy kihalt belőled a családi büszkeségnek minden érzete?!

Fiam! Édes fiam! Kerüljön bár az egész vagyonomba, de bontsd szét azt az aljas köteléket, emelkedjél ki a sárból, jöjj haza őseid fészkébe, és nősülj meg itt, vedd el, akit akarsz.

Térdeimen állva kérlek én, az apa, téged, a fiút, az ős Tajkosok szíve szól hozzád az én ajkaimon keresztül: jöjj haza - hiszen amúgy jó anyád sem nyugodhatik békén a sírban.

Ha pedig makacs maradsz, és sem az ősi vér, sem anyád emléke, sem az én könyörgésem nem indítanak meg, akkor ez az utolsó szavam hozzád: kitagadlak! megátkozlak! nem ismerlek többé!

Tajkfalvi Tajkos Boldizsár.

A levélbe ezer forint volt burkolva, s egy aláírt utalvány bármilyen összegre a pesti bankhoz.

Néhány nap múlva az öreg úr megkapta a választ. A fiú leveléhez oda volt mellékelve az apa levele, az ezres és az utalvány. A fiú így írt:

Kedves apám!

Őseim bizonyára nem úgy gondolkoznak, mint te, s boldogult jó anyám örömmel látja felülről az én nagy boldogságomat.

Feleségem nem tehet arról, hogy született, s éppúgy nem bűne neki a "törvénytelen" jelző, mint nekem nem érdemem a törvényes.

Ez a szerencse dolga!

Elég nyomorult a társadalom, elég silány a törvény, hogy századunkban a gyermeket bünteti az apa vétkéért; s még nyomorultabbak azok, akik a barmok szerint, a születés után osztályozzák az embereket.

Ha látnád, milyen jó, szép és kedves! Ha tudnád, milyen angyal, s hogy engem milyen boldoggá tesz, bizonyára te is másképpen gondolkoznál!

"Aljas" köteléknek nevezed viszonyunkat - csalódol: égbe emelő szárnyakat ad ez nekem. Én nem tudok nélküle élni, s inkább viselem érte a szegénységet, inkább dolgozom a napi kenyérért, hogysem lemondjak róla és a kis angyalról, akivel ezelőtt két héttel ajándékozott meg.

Én nem szórom vissza átkaidat apám - igazságtalan vagy, de nem rossz-szívű.

Itt küldöm tisztelettel vissza a pénzedet, a boldogságom nem eladó.

Fiúi szeretettel.

Pista.

Az öreg úr néhány hónapig hallgatott, gondolta, hogy majd megtöri a fiút a nyomor.

De hasztalan várt.

Ekkor újra írt, kérve és követelve.

Levele minden kísérő sorok nélkül érkezett vissza.

A következő levelet már fel sem bontotta a fiú.

Pista egy meleg nyári nap délutánján sietve ment haza.

Amint belép a hűs folyosóra, úgy tetszik neki, mintha szobájában beszédet hallana.

Önkéntelenül is megáll az ablaka előtt, és betekint a csipkefüggönyök között.

A tiszta kis egyszerű szoba közepén ott alszik a gyermek a bölcsőben. - Két pufitos arcáján rózsaszín mosoly, kis fehér kacsói a bölcső nádfonadékára vannak fektetve.

Föléje boldog mosollyal hajlik a fiatal nő aranyfürtöktől árnyalt fehér arca, s ott áll az öreg úr is: egyik szeméből a könnyet törli zsebkendőjével, a másikkal a kis alvót nézve, így gügyög:

- Istenem! Istenem! milyen gyönyörű is ez a kölyök!

ILYENEK A VADÁSZOK!

Minden decembernek az első vasárnapján Jánosffy Jánoshoz utazom.

Jánosffy Jancsi régi jó barátom. Együtt nőttünk a tudományok mezején. Bizony, nem vittük sokra. Ő paraszt lett, de legalább van pénze; én meg úr lettem, de pénzem nincs soha.

Most, hogy nála voltam, azzal ver föl hajnalban, hogy keljek föl, mert medvét jelentett a kerülő.

- Vigye a manó a medvéket - feleltem, azaz hogy csak jeleztem a kezeimmel.

Mert tudnivaló, hogy Jánosffy Jancsi siket. Annyira siket, hogy mikor a nyáron belevágott a mennykő a granáriumába, az ajtó felé fordult, és azt mondta:

- Szabad.

Azt hitte, kopogtattak.

Hát mondom, nem éreztem semmi kedvet a medvevadászathoz. Már tavaly kijelentettem neki, hogy hagyjon engem békében a vadállataival, vagy pedig hozasson becsületes puskát; Jancsinak ugyanis öt puskája van, de azok közül négy a Rákóczi-fölkelésből való. Az egyik pláne arról nevezetes, hogy a trencséni csatában hátrafelé sült el: de hogy melyik puska volt az, Jancsi már elfelejtette.

- Jancsival nem, lehetett beszélni. Ő azt hitte, hogy az Isten minden embert vadásznak teremtett, és hogy nagyobb esemény nincs a világon, mint ha medve van a Horgos-erdőn.

Nekiöltözködtem hát nagy kedvetlenül. Kiválasztottam a legkönnyebb kováspuskát. (Legalábbis tizenhat kiló volt.) Az övembe három tőrt akasztottam meg egy buzogányt; a zsebembe meg bedugtam egy kétkötetes Jókait.

Mert úgy szoktunk vadászni, hogy Jancsi reggeltől estig dühös türelemmel a semmit lesi; én pedig belehúzódom a bundámba, és regényt olvasok.

Most is úgy történt.

Jancsi a szakadék partján foglalt állást; engem pedig egy távolabb eső kökénybokor mellé küldött.

A kerülő bement a hajtókkal az erdőbe.

Letettem magam mellé a kováspuskát, és beleguggoltam a bundámba. Szivarra gyújtottam, és miután kellőleg kiördög-adtáztam a bosszúságomat, hozzáfogtam a regényolvasáshoz.

A levegő csípős volt. A völgyben könnyű köd ült. Jancsi mozdulatlanul állott tőlem körülbelül ötven lépésnyire.

Olvasás közben arra gondolok, hogy nincs fa a közelemben; és ha a medve előbukkan, nem tudok hová mászni.

Körülnézek, hát látom, hogy egy hajításnyira tőlem valami köpűforma alkotmány sötétlik. Vagy kukoricahalom, vagy csőszkunyhó.

Annál jobb: bizonyosan van benne szalma is; behúzódom és megcsalom a Jancsit.

Fölvettem hát a puskámat, és hogy Jancsi észre ne vegye, a buckák mögött ellappangva, a jelzett hely felé tartottam.

Szalmakunyhó volt.

Alig vagyok tőle öt lépésnyire, egyszer csak durr! nagy lövés hallatszik.

És elfütyül a fülem mellett a golyó.

- Megbolondultál - kiáltottam.

Durr! - hangzik a második lövés is, és belecsattan a Rákóczi-puskám csövébe.

Szaladásra fogom a dolgot, és egy-két ugrással benn termek a kunyhóban.

A bundám béléséből lehasad egy darab az ajtófán. Visszafordulok és föl akarom venni, de Jancsi megint rám dupláz.

No, ennek a fele se tréfa.

- Mit tegyek? Ha kidugom a fejemet, belelő. Ha bennmaradok a kunyhóban, rám gyújtja.

Sok időm nem volt elmélkedni. Kitoltam a kunyhónak a túlsó oldalát, és hogy Jancsi ne lásson, az árokba ugrottam.

Persze hazamentem.

Etelkának, a Jancsi feleségének, azt mondtam, hogy meguntam a lesést. A jó lélek csaknem felsikoltott, mikor a szép, városi bundám bélését meglátta.

- Összevarrom - szólott, az asztalfiókjában keresgélve.

- Ne bántsa - feleltem -, majd holnap megkeresem a foltját.

És a kanapén végigheveredve, olvastam regényt neki is.

Napszállat után megjön a Jancsi. Az orra veres, mint a paprika. A szemei ragyognak.

- No, hol a medve? - kérdezzük tőle.

- Mi?

- Hol a medve?

- Dehogyis vagyok kimelegedve.

- Hol a medve? - ordítom a fülébe úgy, hogy az ablakok rezegtek.

- Várjatok - felelt -, míg kifújom magamat - nagy dolog esett velem.

Levetkőzött, azután beöntötte a forró borlevest.

- Hát - szólott ekkor - nagy napom volt: félig megöltem a medvét. Kár, hogy hazaszöktél. Épp a te irányodban jelentkezett, alig egy félóra múlva.

Óriás nagy barom volt. Lehetett egy ölnyi magas. Akkor vettem észre, mikor csöndes-nyugodtan a csőszkunyhó felé ballagott.

Ráeresztek egy lövést, és el is találom a hátulsó bal lábát. Kínosan felbőg, és sántítva menekül a csőszkunyhó felé.

Rádurrantok másodszor is.

Az én medvém, eltűnik a kunyhóban.

Megvagy, mackó - gondoltam.

Belökök hamarosan két patront a puskámba, és a csőszkunyhóhoz futok.

Várt a gonosz. A fejét kidugta. Ráduplázok. Visszahúzódott. Megint megtöltöm a puskámat, és dirr-durr, beeresztem a két lövést az ajtón.

A medve dühösen morog odabenn.

Benézek hozzá, hát látom, hogyan tépi a szőrét, és dugdossa be vele a sebet. Mert úgy szokta a medve.

Megint töltök, és megint belövök raja.

Erre felordít az állat, és dühösen kiugrik.

Két lábra áll. Három fejjel magasabb, mint én. A két szeme, két tüzes golyó. A szája habzik. Az agyarait csattogtatja, és a két első lábát égnek emelve rohan rám.

- Jézus Mária! - kiáltja Etelka.

Jancsi rendületlen komolysággal folytatja:

- Elgondolhatjátok, hogy nem volt időm többször megtölteni a puskámat. Rád gondoltam, édes Etelkám és az Istenre. Majd ennek kiáltok egyet, de nem látom persze sehol. Gondoltam is, hogy hazaszököl. No azzal előkapom a tőrömet, és elszántan várom, hogy a medve rám borul.

Nem is késett. A fogaival rémesen csattantva rohant rám.

Én hirtelen leguggolok, és belédöföm a tőrömet.

- És szíven találtad? - kérdi Etelka.

- Mi?

- Megölted?

- Dehogy lőttem, mondom, nem volt időm lőni.

- Azt kérdi a feleséged - harsogtam a fülébe -, hogy megölted-e?

- Nem. A szúrásom a hóna alá siklott, összeölelkeztünk. Én látva azt, hogy eltévesztettem a szúrást, oly erővel fogtam át a derekát, hogy a bordái hallhatóan ropogtak. A medve nem tudta használni a körmeit, de én se a kezeimet. Így tartottuk egymást átkarolva tovább egy óra hosszánál. A medve forró lehelete szinte égette az arcomat. Bizonyosan harapott volna a fene féreg, de annyira nyomtam a fejemmel a fejét, hogy nem tudott mozdulni. Folyton azon reménykedtem, hogy majd csak előjönnek a hajtók és agyonverik, de bizony hiába vártam.

Végre is éreztem, hogy az erőm lankad. Vagy én halok meg, vagy a medve - gondoltam. Eleresztettem hát hirtelen, és visszaugorva a tőrömhöz kaptam. Ebben a pillanatban, mit gondoltok, mi történt?

- Agyonlőtte a kerülő.

- Dehogy. Hátat fordított, és a szalmakunyhót áttörve elfutott. Mikorra megtölthettem a puskámat, el is veszett a szemem előtt. Mármost képzelhetitek, mennyire bosszankodtam. Legalább az egyik lábát szerettem volna levágni. Hanem azért mégis hoztam róla egy emléket.

- Mit?

- Mit?

- Itt van. Nehogy azt higgyétek, hogy meséltem.

Azzal Jancsi kibontotta a tarisznyáját, és nagy diadalmasan elénk vágta a bundámból kiszakadt bélésdarabot.

MI AZ A SZERELEM?

Egy csöpp tinta belehull egy pohár vízbe. A víz attól megfeketedik.

A csöpp tinta az volt, amellyel Schopenhauer az élet semmiségéről és gyötrelméről szóló fejezetet írta. A pohár tiszta víz az időben az én lelkem.

Én akkor húszéves voltam.

Egy essős őszi napon az említett könyv feküdt előttem meg a csanaki kukoricaföldek számadása.

A kukoricával akkor foglalkoztam, mikor a tiszttartó is bent volt az irodában, Schopenhauerrel pedig akkor, mikor egyedül maradtam.

Elvégre is fizetéstelen írnok voltam. Az apám azért tett ebbe a gazdaságba, hogy lássak és tapasztaljak, s amit itt tanulok, a magunk kis birtokán hasznát vegyem.

De én csak a filozófiát szerettem, s különösen Schopenhauert.

Hát olvastam Schopenhauert.

Az ajtókilincs megcsappant.

Schopenhauer becsúszott a kukoricaszámadások alá.

Nem a tiszttartó lépett be, hanem a leánya.

Ez a leány engem idegessé tett.

- Már meg mi jutott eszébe? - kérdeztem komoly hidegséggel.

Megállt előttem, mint a gyermek a tanítója előtt. Félénken nézett rám, és hogy a zavarát leplezze, a vonalzómat vette a kezébe.

- Haragszik rám? - kérdezte, az állát a vonalzóra támasztva.

- Nem. Ilka. De lássa, maga már két hét múlva tizennégy éves lesz, és még mindig olyan gyerekes, olyan... csirke!

Korához képest fejletlen volt a leány: nem látszott többnek tizenkét esztendősnél.

- Ma az utolsót kérdezem - esdeklett, összetéve a kezeit.

- Hallgatom - feleltem türelmetlenül.

- Hát tudja-e, én már három regényt olvastam - szólott bizalmas melegséggel.

- Csak a dologra, kérem.

Rám emelte okos kék szemét, azután körülnézett, és olyan hangon, mintha zabról vagy árpáról volna szó, kérdezte:

- Azt mondja meg nekem: mi az a szerelem?

Ha nem Schopenhauer kavargott volna bennem, talán nevettem volna ezen a naiv kérdésen.

Így azonban komolyan feleltem:

- A szerelem két különnemű egyén pozitív és negatív villamosságának ösztönös találkozása.

Tágra nyitott szemekkel, mereven nézett rám a kíváncsi leány. Minden szavamat nyelte a tekintetével, s azután mintha még egyszer át akarná gondolni a szavaimat, mozdulatlanul, némán állt előttem.

- Nem értem - felelt végre olyan arccal, amelyből látszott, hogy sírni szeretne.

- Hát jól van, megmagyarázom más szavakkal. A szerelem színes, kápráztató szivárvány egyik szívtől a másikig. Vagy mondjuk: láthatatlan, de fölötte élvezetes táplálék, amelynek első falatja meg van cukrozva, az utolsó falatja pedig meg van mérgezve.

Láttam, hogy megint nem ért. Hogyan is értett volna, mikor magam sem értettem, amit mondtam neki. Fontoskodtam és nagyképűsködtem, ma már látom. És elutasítóan néztem reá.

Nem mert már szólni, csak összetette két kis sovány kezét, úgy könyörgött némán.

- Ilka - feleltem türelmetlenül -, magának nem illik, hogy azt kérdezgesse: mi az a szerelem.

S tekintetemben, hangomban benne volt az is; hogy lehet valaki annyira ostoba!

Megrezzent.

Az ibolyák harmatba borultak. Két kis kezét az arcára borítva, fordult ki a sötét kancelláriából.

Szinte megbántam, hogy olyan nyers voltam. Ki gondolta, hogy ilyen gyönge. No, de annál jobb: nem fog annyiszor alkalmatlankodni.

Ezt eltaláltam. Ilka haragudott. Szinte sápadt volt a bosszús elégedetlenségtől, mikor ott ült velem szemben az ebédlőasztalnál. Töltöttem neki vizet: nem itta meg. Megkínáltam pogácsával: nem fogadta el.

Hát én meg nem bántam.

Ettől a naptól fogva nem beszéltünk egymással.

Nem tűnt ez föl senkinek, mert én abban az időben fagyos nyugalomba voltam süllyedve. Csak hivatalos érintkezésekre alkalmaztam a beszélőképességemet.

Néhány hét múlva Ilkát elvitték a háztól. A mérnök bátyja Svájcba költözött valami alagútfúráshoz, s magával vitte a családját és Ilkát is, hogy ez megtanuljon franciául.

Az elutazása annyira kedvemre való volt, hogy az utolsó napon félig gúnyosan, félig enyelegve, így szóltam hozzá:

- Béküljünk ki, Iluska. Úgyse látjuk egymást egy esztendeig. Az alatt az egy esztendő alatt kegyed olvashat sok regényt, és azokból megtanulhatja, mi az a szerelem.

Sokkal inkább fel volt izgatva az utazási előkészületektől, hogysem észrevette volna, milyen kicsinynek tartom. Az hatott rá - úgy vettem észre -, hogy azt mondtam: béküljünk ki.

Mulatságos komolysággal nyújtotta a kezét, és így felelt:

- Nem is haragudtam, írnok úr.

- Miért nem mondja: bácsi?

- Hát bácsi, ha úgy tetszik.

És elmosolyodva kérdezte:

- Fog nekem írni?

- Írni? Én?? Kegyednek?? Miért???

- Hát ha valamit kérdezek.

- Nem.

- Ön kegyetlen.

Ezt hirtelen, haraggal mondta. Végignézett rajtam, és otthagyott.

Hogyne! - gondoltam. - Majd bizony még Svájcba is felelgessek, hogy miért nincs a halnak füle? és hogy a kanári madarak mitől sárgák?

Elutazott.

Levelet csak egyszer írt: a nevem napjára. Annak is csak a borítékán volt írás, belül a névjegye. Ez volt az összes érintkezésünk a kisasszony francia esztendeje alatt.

De azért a szülőihez írt levelekből minden lépését tudtam.

Megírta, melyik napon vette fel az első hosszú ruhát; mikor volt először színházban; hogyan tanult meg korcsolyázni, s hogy egyszer nyoszolyólány is volt egy fiatal mérnök esküvőjén.

Minden hónapban küldött egy fényképet. Azokon lehetett látni, hogy franciául sokkal gyorsabban fejlődik, mint ahogy magyarul fejlődött. Sovány kis arca meggömbölyödött, s a hosszú ruha nagy leánnyá tette. Minden fényképen mosolygós volt az arca. A szülői örültek ennek. Azt mondták, hogy jól érzi magát, azért mosolyog. Csak én vontam vállat. Hiszen tudnivaló is, hogy a fotográfus szokta figyelmeztetni erre az embereket.

Különben nem sokat törődtem vele, habár a család előtt tisztesség okáért azt kellett mutatnom, hogy én is érdeklődöm a sorsa iránt. Ezt egyszer, meg is írták neki, s ő azt felelte, hogy szfinksz-szerű, ember vagyok.

Ez a felelete gondolkodóba ejtett. - Ej, ostoba beszéd! - mondottam egynéhányszor. De azért ezen a napon mégis emberfejű oroszlánnak éreztem magamat, és egyszer belenéztem a tükörbe is.

De csakhamar kiráztam a fejemből. - Gyöngeség! - mondottam. - Pokolba vele! A filozófia szerint: az emberben nincs semmi különös. Az ember a legjobban kifejlődött állat: majomból való!

Újra a hideg, elmélkedő filozófus voltam.

Alig törődtem azzal, hogy megérkezik. Egy emberrel több vagy kevesebb egy tiszttartóháznak nevezett kőrakásban, az utoljára is mindegy a filozófusnak, aki fel tudja fogni a dolgok és állapotok mélységeit.

De az mégis meglepett, hogy mennyire kifejlett a bimbó!

Nagy leánnyá nőtt a francia esztendő alatt! Nem Iluska többé, hanem nagysád. A cselédek kezet csókolnak neki, s az öreg Mihály mindenes féloldalt emeli a kalapját, míg vele beszél.

Galambszürke ruhában érkezett meg; a fején szalmakalap volt, s a kalapon lengő gyöngyvirág-fürtök. A termete megnyúlt; az arca meggömbölyödött; a szeme tele volt lélekkel és valami rejtelmes bűbájjal. Bátran és bizonyos fensőséggel beszélt. Szinte zavarba ejtett. Éreztem, hogy nekem is kezet kellene csókolnom. De nem tettem meg, csak megszorítottam a kezét.

Együtt vacsoráztunk. A társalgás élénk volt. Az örömnek vidám levegője töltötte be a házat.

Még az én nyugodt, tisztán látó lelkemre is hatott a háznak ez a kedves izgatottsága.

Iluska ugyan feljebb ült most már két hellyel, az asztal túlsó felén, de azért nekem nyújtotta a poharát.

- Lesz szíves, ugye? - szólt kérő tekintettel - mint régen...

És én olyan buzgalommal töltöttem a vizet, mintha az volna az életem főcélja, hogy neki minden vacsoránál vizet öntsek.

- Ön sokat változott - szólt a poharat letéve, miközben figyelmesen nézett az arcomra.

- Javamra vagy káromra?

A zajban nem figyeltek ránk.

Pajkosan nevetett.

- No lám - szólt kecsesen féloldalt billentve a fejét -, még azt kívánja, hogy bókokat mondjak.

Régen nem ültem két óra hosszáig együtt a családdal. Mikor jó éjt kívántam nekik, éreztem, hogy változás történt bennem. Az egész testem rugalmas volt. A szemem égett. És mintha a szívem fölszállott volna a fejembe.

Sok bort ittam - gondoltam magamban.

És a puskámat a vállamra vetve, sétáltam át a holdvilágos mezőségen.

Pedig nem ittam sok bort. Három pohár volt az egész. Nekem nem is szokott a bor megártani. Leittam akárhányszor az egész uradalom gazdatisztjeit a sárga földig.

Megálltam a gyalogúton, és belenéztem a holdvilágba. Fényes, telt arccal ragyogott az égen. A ködfinomságú fellegek félig befátyolozták.

- Kihűlt égitest. Talán embermilliók temetője - mormogtam.

Voltaképpen semmi szükségem se volt arra, hogy a holdat nézzem, és hogy ilyen komoly és tudományos megjegyzést tegyek; de az esti izgalomtól mindenképpen szabadulni iparkodtam.

A hold, mintha gúnyosan mosolygott volna reám!

Nem bírtam megválni annak a leánynak az arcától. Röstelltem ezt magam előtt. Én, aki fölötte álltam értelmi tekintetben a hétköznapi emberiségnek, én legyek egy női nemhez tartozó kiskorú ember hatása alatt? Nem, ezerszer nem!

Szinte dühbe jöttem. Idegesen kaptam fel a puskámat, és beledurrantottam a holdvilágba.

Ezzel, mintha a mérgemet lőttem volna ki, megenyhülni éreztem magamat. Vállamra vetettem ismét a fegyvert, és csöndes, ráérő lépésekkel visszaballagtam a lakásomra.

Enyhe májusi éj volt. Ablakomon behallatszott a miriád mezei bogárnak hullámzó hárfaéneke. Ablakom előtt egy fiatal akácfa bólingatott a lombjaival. Akkor virágzott éppen.

Éreztem, hogy mindez szép. És bosszankodtam rajta. Mert a filozófiának nincs nagyobb halála, mint ha meg van hatva. A filozófusnak sohase szabad meghatottnak lennie!

A természetben nincs semmi megható. Mindennek van magyarázata; az éj nem más, mint árnyék és alvás; a bogarak egymást hívják; a féreg hívja a féregkedvesét; s az akác azért bólingat, mert a levegőáramlat emelgeti a lombjait.

Félálomban mégis úgy rémlett előttem, mintha Ilka állana az ablakom alatt. A két karja kiterjesztve, s amíg reám mosolyog, két tenyeréből hull az akácvirág.

Felugrottam. Az ablaknál nem állott senki. Az udvarra fehér fénylepedőt terített a hold. Csöndes volt minden. Még a kutyák is ott feküdtek összeguborodva az udvar közepén és aludtak.

Az Ilka ablaka sötét volt. A vasrácsozat között ott tarkálltak a virágok, s azokon belül sűrű csipkefüggöny fehérlett.

- Lázam van - gondoltam -, ezen át kell esni.

Újra az ágyamra dőltem, és elhatároztam, hogy filozófushoz illő megadással tűröm a láznak belső féktelenkedését.

A világ legforróbb láza lehetett az, amely hatalmába kerített. Kiforgatott a természetemből. Részint ébren, részint álomban, folyton Ilka körül játszott minden gondolatom. Úgy éreztem, mintha szerelmes volnék a leányba, s a lelkem átrepülne hozzá az akác illatával.

Végre hajnalodott. Friss levegő hullámzott be a szobámba. A lombok között felhangzott az ezernyi veréb csicsergése.

Felöltöztem, és lóhátra pattanva bejártam a határt.

A láz után nem éreztem semmi gyöngeséget, mindössze egy-egy kis szívszorulást, valahányszor Ilkát véltem megpillantani a távolból.

Az órám hetet mutatott. Siettem reggelizni.

Az árnyékos kertben terítettek. A család már várakozott rám. Ilka halványkék reggeli ruhában ült az asztalnál, és a háziasszony szerepét átvéve, töltögette a kávét.

A mama boldog tekintettel nézte. A gyerekek körülcsipogták. A nap apró fénytallérokat csúsztatott ide-oda az asztalon, amint a lombokon átbújhatott. Szóval csak éppen Margitay hiányzott, hogy ezt lefesse.

De én igyekeztem a varázst lerázni.

- Kegyed olyan most közöttünk, mint egy regényalak - szóltam a leányhoz.

- Idegen vagyok, ugye?

- Nem. Hanem mintha idealizálta volna önmagát. Elment tőlünk mint gyermek, és visszatért mint nagyleány. Ha még egyszer elmenne, talán mint asszony kerülne vissza.

- Ön gúnyolódik!

- Bámulom kegyedet.

- Szép vagyok talán?

A kérdés olyan hirtelen jött, és olyan keresetlenül bizalmas volt, hogy nem felelhettem rá mást, mint azt, hogy nagyot intettem a fejemmel.

Ő kacagott.

Én bosszankodtam.

- No lám - szólt felém fordulva -, hát a jég is tud meleg lenni?

- Tud, nagysád, anélkül is, hogy olvadna.

Hadd értse meg, hogy erősebb vagyok, mint az ő szépsége.

Szerencsére lehetetlenné tette a beszélgetésünk folytatását a papa, aki az ispánnal nagyhangú vitát kezdett a birkaúsztatóról.

Hallgattam.

Ilka a kicsinyekkel bajlódott. Annyi zsemlét raktak a csészéjükbe, hogy mind beitta a kávét.

Míg Ilka kedves zsémbelődéssel osztott közöttük igazságot, figyelmesen néztem minden mozdulatát. Mert a varázst semmi sem oszlatja olyan hamar szét, mint a figyelmes szemlélet. Egy prózai mozdulat, egy illetlen szó, egy pehelyke a hajon, egy kis kuszaság a szemöldökben elég arra, hogy megsemmisítse a szivárványüveget.

De Ilkát egy percre se hagyta el a szerencséje. Mozdulatai keresetlenül bájosak, plasztikusak voltak; ajkáról a kedvesség beszélt; a haja olyan volt, mint a most kibontott gesztenyebarna selyem, amelynek minden szála ragyog, s meleg puhasággal hajlik együvé. Volt ezenkívül valami megragadó finomság és eleven szín az arcában és valami édesen kívántató pirosság az ajkain.

Nem nézhettem tovább.

Fölkeltem az asztaltól, és komoly udvariassággal köszöntem.

Azt hittem, azzal a hidegen nyájos fejbólintással felel, ahogy egy franciául nevelt kisasszonynak kell felelnie.

Ő azonban ehelyett válogatás nélkül való egyszerűséggel tekintett rám, és ezt mondta:

- Siet? Jó mulatást!

Ezen a napon mohó szomjúsággal olvastam át minden olyan kezem ügyében levő munkát, amely a nőkkel természettudományi és filozófiai szempontból foglalkozik.

A könyvekben megtaláltam a női szépségnek semmivé magyarázását az utolsó szempilla-szálig, de nem találtam meg azt, hogy micsoda erő az az Ilka tekintetében, amely engem köt, s micsoda rejtélyes kisugárzása az a kezének, mikor az enyémet megérinti, amellyel engem megzavar, honnan van az, hogy bódult vagyok, ha meglátom, és az ostobaságig érzékeny, ha velem szemben ül. Tudom, hogy a test és vér nem egyéb, mint víz, mész, só, foszfor stb., mint én vagyok, de őbenne van valami, ami se nem víz, se nem mész, se nem foszfor. Valami erő van benne, ami erősebb, mint nekem minden erőm!

Valami titkos, gonosz hang beleüvöltött a velőm közepébe:

- Szerelmes vagy!

Kacagtam.

- Micsoda? Hogy én olyan érzésnek legyek rabja, ami a sarka alatt van az értelmemnek! Hogy én annak az érzésnek, amit egyszerűen fajfenntartás ösztönének nevez a tudomány, alávessem magamat, mint az állatok! Szégyellném magamat magam előtt!

S előszedtem azokat a könyveket, melyek tudományosan marcangolják ízekre a szerelmet, s mutatják, bizonyítják, hogy az semmi, de semmi! Gyöngeség, ösztön, villamosság, állati mágnesség, vérpára; fatamorganája az agyvelőnek, nem is a szívnek!

És mégis, mégis nem tudtam visszahidegedni, megnyugodni, filozófus maradni.

- A könyvek ostobák! - szóltam félretaszítva az egész halom tudományos munkát. De éreztem, hogy ebben az állapotomban én se vagyok különb a könyveimnél.

Kimentem újra a szabadba. A nyugovó nap a hátamra sütött. Az árnyékom, mint egy rém hosszú, komoly óriás, mozgott nagyokat lépve előttem.

Hová lesz az árnyék, ha az ember meghal? - tűnődtem, csakhogy minden egyebet kiverjek a fejemből.

Az árnyék belebújt a rozs közé. Mert a rozsföldeken voltam. Egy tehénpásztor-leány búzavirágot és pipacsot szedett bokrétába. Bizonyosan a szeretőjének szedte.

- Mi a neved? - kérdeztem előtte megállva.

- Marcsa - felelt a leány zavarodottan.

Azt hitte talán, hogy meg akarom zálogolni, amiért az uradalmi úton legelteti a tehenét.

Tizenhat-tizenhét éves lehetett. Az arca barna volt a naptól és az egészség pirosságától. A hajában három szál búzavirág kéklett.

- Te - szóltam hozzá nyersen és komolyan -, van-e szeretőd?

Szájába vette a köténye csücskét, és harapdálni kezdte. Az arca elvörösödött. A szemei szinte könnyekben úsztak.

- No, ne ijedj meg. Hiszen nem bántalak. Hát van-e már szeretőd?

- Van - mondta gyónó hangon a leány.

- És igazán szereted?

- Igazán - felelt, földre sütve a szemét.

- Hát miért szereted?

Vállat vont.

- Csak.

- Más szóval felelj.

- Nem tudom.

- Szép? Jó? Erős? Vagy mi van benne, amiért szereted?

- Hát szép is, jó is.

- De nézd, a világon van legalábbis ötvenezer millió legény, aki szép is, jó is, hát akkor te azt mind szeretheted?

- Olyan szép egy sincs, mint a Miska.

- Melyik Miska az?

- Balogh Miska.

- A mi béresünk?

- Az.

Némi meglepődéssel néztem a leányra, aki most már halavány volt félelmében. A szeretője a legcsúfabb parasztlegény: fejletlen, bajusztalan, savószemű és bamba bikfic, aki még a szántást se tudta elvégezni becsületesen. Hát tessék: ez ennek az ideálja.

A fejemet rázva mentem tovább. Hát szerelmes vagyok én? Egy kórságban volnék én ezzel a korlátolt elméjű parasztleánnyal?

Lehetetlen!

Este volt már. Az égen meghamvadt a felhők parazsa. Az erdőszélen, mintha lehullott volna belőle egy darab, tüzet láttam fellobogni. Az öreg István juhász van ott. Az szokott beszélgetni a tűzzel és a kutyáival.

Valami húzott hozzá. Magam sem tudom micsoda. Néha az ember kívánja a társaságot. Mindegy, akárki.

A kutyái néhány csahintással jelentették az érkezésemet. István felkönyökölt, és megbillentette a kalapját.

- Aggyisten.

- Aggyisten.

- Kijöttem egy kicsit beszélgetni. Nincs baj?

- Két kos megkerült.

- Vigyázni kell, hogy ne verekedjenek.

Aztán hallgattunk. Az öreg elővette a pipáját és megtömte. A tűzből kikotort egy gömbölyű kis parazsat, megtáncoltatta a tenyerén, és rágurította a pipájára.

- Öregem - mondom neki -, maga már sok mindenen keresztülment életében.

Az öreg ugyan sohase ment keresztül egyeben, mint napjában kétszer a patakon, mert mióta él, mindig juhász volt, és a határon kívül csak szent Mihálykor járt, mikor csizmát vagy subát vett a vásáron, de hát bevezetésnek jó volt ez.

- Ugyan - mondom neki -, volt-e kend valaha szerelmes?

- Szerelmes - szólt az öreg vállat vonva. - Lehet, hogy vótam. Az ördög tudja.

- Tán sohse volt szerelmes?

- Hát vóni vótam. Hogyne lettem vóna. De tudja, olyan nóta ez már nekem, hogy se az elejét nem tudom, se a végét.

- Nem nóta az, öreg, hanem betegség. Nyavalya!

- Nyavalya? Bár benne vónék.

- Hát nem tartja rossznak?

- Rossznak? Egyéb jó sincs a világon, mint a szép lány meg a tejfeles bableves.

A tűz csöndesen pattogott. Mindössze három szál kis galagonyaág piroslott benne, sajátságos illatú gőzt pöfögtetve a parázs felett. Az öreg beljebb-beljebb tologatta az ágakat.

- Talán bizony... - kérdezte az öreg.

De nem mondta tovább.

- Nem én - feleltem. - Csak éppen tudni akartam, hogy az ilyen öreg ember bolondságnak vagy okosságnak tartja-e, ha a fiatal esze megbomlik.

- Hát biz az bolondság - felelte az öreg -, de annyi bizonyos, hogy jólesik.

Elgondolkozva mentem haza. Már a vacsoránál ültek. Ilka tréfás szemrehányásokkal fogadott:

- Ön rossz ember: hidegen akarja megenni a levest. Hátha megbetegszik tőle!

Nem figyeltek ránk.

Azt találtam mondani:

- Ki bánná!

Különös pillantást vetett rám és elfordult.

Másnap Mantegazza volt a zsebemben. Az erdőbe mentem vele. Az erdő tele volt madárdallal és virággal; a madarak dala, a virágok kelyhe tele volt titokkal, epedéssel, boldogsággal.

Magyarázd szét a szerelem varázsát, Mantegazza!

Nem tudtam olvasni. Valami fárasztó, édes zsibbadás tette nehézzé a szememet.

Hát csakugyan szerelmes volnék? Nem. Én nem lehetek szerelmes, ha nem akarok az lenni. Miért is volnék bele szerelmes? Mert szép? Mert jó? Hát nem tudom-e elemezni a szépet, hogy csak az igazat lássam; nem tudom-e lehámozni a jóságot az önzés magváról? Vagy azért volnék bele szerelmes, mert ő szerelmes énbelém? Ennél a gondolatnál megreszketett a szívem. Kiszédült a fejemből minden filozófia. Az erdő levegője mintha megfényesedett volna. A lombok csöndesen integettek. A virágok öléből kiszálltak a méhek, és citeráltak a levegőben.

A bokrokon át kiláttam az erdőszélre.

A domb karimáján túlnan lebegő fehér valami emelkedett föl. Eleinte azt hittem: felhő. Azután láttam, hogy női napernyő.

Ilka volt.

Valami boldog szédülés fogott el. Tudtam, hogy gyöngyvirágért jön. Mindennap vitt haza egy csomót. A gyöngyvirág illatát szerette legjobban.

Csakugyan a kiserdőnek tartott. Óvatosan felfogta a ruháját, s a napernyőjét összevonta.

Nem szólok neki - gondoltam. De az arcom kimelegedett. Éreztem, hogy nem tudok tiltakozni az öröm ellen, amely egész valómat átjárta.

Magam sem tudom miért? fütyürészésbe fogtam.

Ilka lassanként figyelmessé lett a fütyülésre. Megállt és odanézett, ahol feküdtem. Fél tekintettel is láttam rajta, hogy meg van lepve.

- Jaj istenem, majd megijesztett - szólt, mikor én úgy tettem, mintha hirtelen meglátnám és meg volnék lepve. - El nem tudtam találni, micsoda madár fütyürész.

- Madár ha volnék...

- Verset írt?

- Nem, csak éreztem.

- Eszerint ön itt most poétikus hangulatba ringatta magát, és én kizavartam belőle.

- Inkább belezavart, kisasszony.

Elragadóan szép volt azzal a finoman hunyorgó, nagy bársonyszemeivel. A kezében tartott gyöngyvirágokat olykor az ajkához emelte, és mámoros tekintettel szívta be az illatot.

Bejártam vele az erdőt, és segítettem megdézsmálni a bokrok virágait.

- Mondja csak - szólt egyszer -, emlékszik-e, mennyit zaklattam valamikor a kérdéseimmel?

- Akkor még gyermek volt kegyed.

- És nézze, valahányszor önt látom, még most is mindenféle bohó kérdések támadnak bennem.

- Kérdezzen, nagysád, kérdezzen, az Isten áldja meg.

- De akkor ön ismét azt mondja, hogy ostoba vagyok.

- Ezt nem mondtam soha.

- Lehet, de mondott effélét elégszer. Ó, mennyire sírtam, úgy titokban, mikor nem adott magyarázatot!

- Kegyed sírt? - kérdeztem elérzékenyülten.

S mi volt természetesebb, mint az, hogy gyöngéden megfogtam a kezét, és mély meghatottságomban az ajkamhoz emeltem.

Ez volt az első eset, hogy megcsókoltam a kezét.

A keze forró volt. A szemében valami részegítő fény lobbant meg. Nem vonta el a kezét. Hallgatott.

Körülöttünk hallgatott a sűrű erdő is. A levelek árnyékába beleomlott a napnak zöldre festődött fénye. Ilka kezéből lehullt a csokor a fűre. És csend volt körülöttünk, templomi csöndesség.

- Ilka - mondottam -, kedves Iluska.

Erre ő a mellemre borult, és én átöleltem. Tudtam, hogy távol van a bölcsességtől ez az állapot, amelyben vagyok, de igaza volt az öreg juhásznak, hogy mindegy, ha ostobaság is, de gyönyörű ostobaság!

HORDJ MAGADNÁL TÜZET

Éjfél után egy óra volt, mikor beültem a kupéba. A vonat reggeli hét órakor érkezik Budapestre. Sietve kell aludni.

A kupéban nem volt más, csak egy prófétaszakállú öreg úr.

A sarokban ült. Szivarozott. Hasonlított azokhoz a viaszemberekhez, amiket a panorámások kiültetnek, és cigarettát dugnak a szájokba. A viaszember mozdulatlanul ül, és egyforma apró föllegekben eregeti a füstöt. Persze, más szívja neki.

Az álom nem jött olyan hamar, mint szerettem volna. Az embernek előbb hozzá kell törődnie a vonat morgásához meg a váltókon való kattogáshoz.

Gondoltam, én is rágyújtok, és füstölök addig.

Gyújtó nem volt nálam. Sohasem is hordok. Minek is hordanék, mikor mindenkinek van a világon, és a tűz az egyetlen valami, amit szívesen adnak.

Az idegentől kértem.

Az belenyúlt a zsebébe, és szótlanul átnyújtotta a gyufatartóját.

Rágyújtottam. Jól égett. Visszaadtam a gyújtót, s végigdőltem a kanapén.

Az idegen megforgatta a tenyerén a gyufatartót. Gyönyörködve nézett rá, és azt mondja nekem:

- Ugye, szép?

- Csakugyan szép.

- Moszkvában kaptam emlékül Csigorintól - mondja a szakállát végigsimítva. - Tetszik őt hírből ismerni? - kérdezte aztán meleg hangon.

- Hallottam a nevét.

- Ő az a híres sakkozó. Játszottam vele. Egyszer ő vert meg engem; egyszer én vertem meg őt; egyszer meg remik voltunk.

- Szép.

- Uraságod is szokott talán sakkozni?

- Soha.

(Csak nem akar tán sakkozni az öreg úr?)

- Nem is ért hozzá?

- Nem, uram.

- Kár - mondta a sajnálat hangján az öreg -, a sakkozás éppúgy kell mindenkinek, mint a zene vagy a tánc, vagy a dohányzás. Aki nem ért valami hangszerhez, az hiányos ember; aki nem tud táncolni, annak az élete olyan, mint az erdei fáé; aki nem dohányzik, az nem él, csak vegetál. A sakkjáték különben olyan könnyű, hogy egy óra alatt meg lehet tanulni. Harminckét figura van hatvannégy kockán. Az első sorban nyolc-nyolc paraszt áll. Ezek mögött a király, a királyné, két lovas, két kengyelfutó, két elefánt, tele nyilasokkal, vagyis egy egész hadsereg kicsiben.

A szivarom elaludt, magam is szerettem volna elaludni; de az öreg úr lelkesen és szapora beszéddel magyarázta a sakkjáték mivoltát.

Gondoltam, mármost kivárom a végét megadással: elvégre is, nincs az a játék, amelynek a szabályait félóránál tovább lehetne magyarázni.

Azonban már két óra is elmúlt anélkül, hogy az én emberemből a sakktudomány kifogyott volna.

Egyszer aztán, hogy új szivarra gyújtott, időm akadt megkérdezni:

- Nem tetszik aludni?

- Egész mostanig aludtam - felelte jól megszíva a szivarját -, azonban hogy folytassam, mi történik velem: azt álmodom, hogy fehér bástya vagyok, és egyszer csak azt veszem észre, hogy a fekete ló üthet.

- Talán rúghat?

- Nem, kérem, ez műszó. Azt jelenti, hogy a fekete ló a helyemre ugorhatik. Igen ám, de körül vagyok zárva. Nem mehetek egy lépést sem. Végem van!

- Miért nem tetszett szintén ugrani?

Gondoltam: megbosszantom, hogy elmenjen a kedve a további magyarázgatásoktól.

De az én emberemnek ez csak olaj volt a tűzre.

Szíves türelemmel magyarázta meg, hogy a bástya nem ugorhatik, mert az nem fér össze a természetével.

Azután így folytatta:

- A rettentő gyötrelemben szerencsémre fölébredtem.

Kár! - gondoltam bosszúsan.

- Ez az álom még a tegnapi játékom következménye - folytatta az idegen. - Tegnap ugyanis doktor Noával játszottam Nagybecskereken. Ez az úr egy fekete ember, és minden pártiban lóval győzött meg. Én jobban a futókkal szeretek dolgozni. Ezt az öreg Güntertől tanultam a "Pesti Sakk-kör"-ben. Ő ugyanis azt tartja, hogy amelyik félnél több a futó, azé a győzelem.

- Apropos - szóltam, hogy letereljem a beszédet a sakktábláról -, szokott talán uraságod a futtatásokra is járni?

- Nem - felelte a kezével megvetően legyintve -, az nyerészkedő embereknek való.

- A legszebb sport.

- Gusztus dolga. Életemben egyszer néztem végig, mikor még az öreg Szén János élt. Ismerte talán? Nem? Kár. Az vezette a versenyt Párizs ellen.

- Lóversenyt?

- Nem: sakkversenyt. Megvertük, uram, a párizsiakat, 1842-ben. Én akkor tízéves voltam, de már annyira értettem a sakkot, hogy csaknem minden húzást előre kitaláltam. A párizsi verseny története a következő...

- Erkel is ott volt, ugye, akkor a játszók között?

- Ott...

- Azt hiszem, ő mégis nagyobb mester volt a zenében. Az István király operáját némelyek a legjobb művének tartják. Ő maga is annak tartotta. Tetszett hallani?

- Hallottam. Ott voltam az első előadáson. Emlékszem a napra, mert épp akkor nap járt itt egy bécsi sakkozó, akit keményen megvertünk.

- Pardon, hogy újra félbeszakítom, nem tetszik emlékezni, ott volt-e azon a prömiéren Brassai, az öreg Brassai. Azért kérdezem, mert ez ma fogadás tárgya volt.

- Bizony, nem emlékszem.

- De Brassait tetszik ismerni?

- Hogyne, nagyon jó barátom.

- Én is szeretem az öreg urat. Tavaly a Kárpátokban találkoztam vele. Botanizált egy havas oldalán. Micsoda havasok vannak ott pedig!

- Ó, igen. Egyszer magam is majd odavesztem. A hóban megrekedtem egy kanonok barátommal, de szerencsére nálam volt a zseb-sakktáblám, és elővettem. Máig is emlékszem, egy gyönyörű Muciót játszottunk: e2 - e4 - e7 - e5, ja, persze nem tetszik érteni. Elég az hozzá, ebben egy lóáldozat fordul elő, és a királynéval kell dolgozni.

Az óra már négyet mutatott. A fejemben zúgtak a sakkcsaták.

- Tisztelt uram - szóltam könyörgő hangon -, nem aludtam már egy hét óta.

- Csak még ezt tessék meghallgatni - szólott. - A minap egy angol jött hozzánk a sakk-körbe. Azt mondja: Tisztelt magyar urak, játsszanak velem tíz partit. Én teszek ezer forintot, önök tesznek ötszázat...

Nem emlékszem már, miket beszélt erről tovább az öreg. Az álom olyan erővel nyomult rám, hogy egyszer csak hirtelen elaludtam.

És aludtam jóízűen, a fáradt emberek nehéz alvásával.

Arra ébredtem föl, hogy csengetnek, és hogy valaki tűzzel és lelkesen beszél az oldalam mellett.

A reggeli félhomályban az öreg nagyszakállút pillantom meg újból.

Még mindig nekem beszélve folytatja:

- És a futógambit tizedszer is sikerült! Sikerült, uram! Érti: sikerült! Általános öröm. Az angol fizet; veszi a kalapját. Azóta sem volt sakk-körben.

ANNUSKA APÁCA LESZ

Jún. 10

Megfogadtam, hogy apáca leszek.

Az apácák jók, kedvesek, tisztaszívűek. Szereti őket az Isten.

Sohase tudtam elképzelni a mennyországot apácák nélkül.

Három nap óta vagyok itthon. Bejártam az erdőt és a mezőt. Az erdő most is olyan, mintha mindig ünnep volna benne. A fák imádkoznak. A méhek hegedülnek: Ave Maria. A darazsak orgonálnak. A virágok ájtatosan sóhajtanak az égbe: a sóhajtásuk az illatuk. Minden olyan, mint ezelőtt öt évvel volt. A mező is a régi nagy szőnyeg. A nagy, okos fehér ludak bolondos kis sárga libákat sétáltatnak a fű között. Milyen furcsa, hogy Julcsát már nem találom ott. A libákat más leánykák őrzik. Julcsa megnőtt; férjhez is ment szegény. Ó, Istenem! a férje már kétszer megverte.

Mama azt mondta délben, hogy már én is nagy leány vagyok: ideje lesz, hogy férjhez menjek.

- Soha, soha! - kiáltottam mélyen megrendülve.

És kimentem a kertbe. Elbújtam a lugas alá, és ott sírtam, hogy milyen szomorú a sorsa a leánynak.

Jún. 12

Ma volt nálunk Balogh úr.

Ez a Balogh úr földbirtokos. Szomszédunk.

Ez akar elvenni.

Ez akarja azt, hogy ne legyek apáca.

Éreztem, hogy sápadt vagyok. Szinte remegtem. Úgy néztem rá, mintha gyilkosra néznék: éreztettem vele, hogy gyűlölöm.

Ő csak mosolygott. Megfogta a kezemet. (Meg merte fogni!) Azt mondta, hogy a kezem piciny és fehér.

- Mama - szóltam, a kezemet a halántékomhoz kapva -, a fejem fáj.

A mama az ablakot okozta. Balogh úr azt ajánlotta, hogy aludjak és álmodjak szépeket.

A mamának kezet csókoltam, és Balogh urat egy fagyos fejbólintással köszöntve, a szobámba mentem.

Valóban kábult voltam. Ez az ember fölizgatott. A harag láza szállt a fejembe.

Megnéztem a kezemet. Csakugyan piciny és fehér. Milyen jól fog illeni, ha majd a templomban összeteszem.

Végigdőltem a díványon, és amint ott nyugodtam, úgy tetszett, mintha a fejedelemasszony ruhája lengene mellém. Behunytam a szememet. Így mindig látom őt, amikor akarom. Ott áll előttem az indigókék posztóruhájában; vállán a nagy, hófehér gallérok; finom, halovány arcán égi jóság; lenvirágkék szemeiben áhítat.

Az orgonának altató szent morajlása hullámzik körülöttem. És a fejedelemasszony azt susogja:

- Vigyázzatok, hogy kísértésbe ne essetek!

Ó! csak most világosodik meg a lelkem! A kísértő megjelent! Szív, lélek, légy erős!

Jún. 13

Ma családi tanács volt.

A papa elmondta, hogy megnézte a telekkönyvet és a Balogh úr birtokát.

- A házasság kívánatos - jegyezte meg, határozott hangon.

És anélkül, hogy a véleményemet kérdezte volna, pipára gyújtott.

A mama hosszan bólogatott a fejével, és az okuláré mellől rám tekintve, csöndesen ismételte:

- A házasság kívánatos.

- Papám - szóltam fulladozó hangon -, én apáca szeretnék lenni!

A papa erre földhöz csapta a fidibuszát, és felém fordulva, haragosan kiáltott:

- Vigye el az ördög az apácáidat!

Többet nem hallottam e rettenetes istenkáromlásból. Befogtam a fülemet, és átfutottam a szobámba.

Ó, milyen rettenetes ez a papa! Látszik rajta, hogy őt nem az apácák nevelték.

Jún. 14

Kati a kulcslyukon át kihallgatta a családi tanácskozás folytatását, és elmondta nekem, hogy nem erőltetnek többé a házasságra; Balogh úr jöhet-mehet nálunk, de nekem többé nem fognak róla szólani.

Örömömben Katinak adtam a szent Genovéva képet, amelyre rá volt írva:

Nagyistván Annuskának, a hallgatás erényeért - Theresia testvér.

- Most már jöhetsz, kísértő! - gondoltam diadalmasan.

Hát nem itt termett!

Ismét az a mosolygóarcú. Egyebet se tud, csak mosolyogni. A bajusza, mint két kis fekete mókuspemzli, úgy áll az orra alatt. Arra kért, hogy fogadjak el tőle egy rózsát, az ő kertjéből való.

Jó: engedek a kísértésnek. Hadd bízza el magát. Majd a diadala legtetejéről vetem a szégyenbe.

Elfogadtam a rózsát, és mivelhogy nem akartam a kezemben tartani, a hajamba tűztem.

- Ó, milyen szép így! - kiáltott összecsapva a kezét; maga nem is leány, hanem tündér!

Éreztem, hogy a vér átmelegíti az arcomat. Titokban magam is észrevettem már, hogy szép vagyok, de arra még sohase gondoltam, hogy tündérhez hasonlítsam magamat.

Balogh úr beszélt aztán más furcsaságokat is. Megkérdezte, hogy melyik a kedves színem? Szeretek-e táncolni? Ki a kedves költőm? Voltam-e már színházban? És hogy a sütemények közül mit szeretek jobban: a mandulatortát-e vagy a puszedlit?

Én mindezekre a kérdésekre komoly megfontoltsággal mondtam el a véleményemet: kedves színem a kék, de néha a rózsaszínt jobban szeretem; táncolni csak akkor szoktam, ha alkalmam van reá; a költők közül Mindszenti Gedeont kedvelem; színházban még nem voltam, de ha erkölcsös darabokat adnak, megnézem, s a sütemények között méltányolom a puszedlit.

Balogh úr erre megragadta a kezemet, és így szólt:

- Annuska, kegyed a legkedvesebb leány a világon!

És mielőtt megakadályozhattam volna, forró csókot nyomott a kezemre.

Ágyam mellé tettem a lavórt, és hideg vízbe tartottam a kezemet.

A csók rajtamaradt. Égetett. Valami különös zsongásban volt a vérem. Néha fölkeltem az ágyamból, és a gyertyával a tükör elé álltam. A rózsa csakugyan jól illett a hajamhoz.

Buzgón imádkoztam azután a jó Istenhez, hogy űzze el tőlem a hiú gondolatokat, és engedje meg, hogy kerubokkal és szeráfokkal álmodhassak.

Isten nem hallgatta meg a kérésemet: egész éjjel Balogh urat láttam mosolyogni.

Jún. 17

Ma számot vetettem magammal.

Elhatároztam, hogy Balogh úrral komolyan beszélek: megmondom neki, hogy ne áltassa magát, engem nem tántoríthat el a szent szándékomtól soha.

El is jött. Tegethoffkék selyem nyakkendője volt. A bajusza hegyesen állott. Meghajtotta magát, és azt mondta:

- Engedje meg, Annuska, hogy királynőnek tekintsem.

Erre a kívánságára nem voltam elkészülve. Hiába fogadtam meg, hogy ma okos leszek: nem tudtam felelni.

A kertben csak ketten voltunk. Én egy széken ültem, ő állott. A rezeda illatát hozzánk hajtotta a szellő, s egy fecskefarkú pillangó vitorlázott a rezedák felé.

- Fogja meg! - kiáltottam, hogy meneküljek a zavaromból.

És a pillangó felé futottam.

Balogh úr lekapta a kalapját. A pillangó a levegőben kerengve himbálózva szállott előttünk. Futottunk, futottunk.

Egyszer csak eltűnt a pillangó, s mi az erdőszélen állva, tágra nyitott szemekkel, mosolyogva bámultunk egymásnak kipirult arcába.

Jún. 21

Meg kell vallanom, hogy ez a Balogh úr kedves ember.

Már két kötés pamutot tartott a karján, míg legombolyítottam; az utolsó szálat ráhuncutkodta az ujjára - magát is, fel akarta velem gombolyíttatni.

Azután verset is írt. A jó Isten tudja, hogyan csempészte a kötőkosaramba. Ott találtam. Érdekes vers és gyönyörű. Csak ennyi:

Ha megtalálod, szívem bájos álma,
E versemet a kis kötőkosárba; -
Tudd meg: nem köthetsz annyi kis szemet,
Ahányszor érted a szívem remeg:

Ezt a verset azonnal lemásoltam, és elküldtem Theresia testvérnek a postán. Megkértem, hogy tartsa titokban.

Jún. 24

Ma nagy esemény történt.

A méhes mellett ültünk. A kötényem tele volt bodzavirággal. A mama bízott meg, hogy szedjek össze egy csomót herbateának a télre.

Balogh úr segített. Megígértem neki, hogy ő is kap belőle, ha köhög.

Azt felelte, hogy minden bizonnyal köhögni fog, s ha én magam nem főzöm meg a teáját, hát akkor meglehet, meg is fog halni.

Erre megint nem tudtam, mit mondjak. Ennek a Balogh úrnak az eszejárását nem lehet kitanulni.

- Annuska - folytatta Balogh úr, mélyen megható hangon -, tudja-e azt, hogy én szeretem magát.

A nap fényes aranyhúrokat eresztett a lomboktól a földig. A méhek hegedültek azokon. A verebek énekeltek a muzsikához. Zengett, zsongott, énekelt minden.

Azt hittem, mondtam valamit, de nem mondtam semmit.

- Annuska üdvösségem - szólt Balogh úr, s gyöngéden megfogta a kezemet.

Akkor magamhoz tértem. Eszembe jutottak újra az apácák: Theresia testvér az ő sovány kis liliomkezével, égbe néző arcával; a szent szavú harangok; a templom mennyezetén a felhőkön lebegő mennyország képe; az orgona, a fátyollal áttakart szakramentum és a tömjénködben úszó, apró lángokkal koszorúzott oltár.

- Balogh úr - szóltam elszorult szívvel -, én apáca leszek.

A sugárhúrok eltűntek a diófa alól. Az árnyék elsötétült. A méhek elhallgattak.

Balogh úr fölnézett az égre, és így szólt:

- Eső lesz.

Jún. 25

Egész éjjel nem tudtam behunyni a szememet. Sírtam.

Sajnáltam azt a jó, kedves Balogh urat, és bűnösnek éreztem magamat anélkül, hogy a bűnömet megtaláltam volna. Bántam, hogy szomorúságot okoztam neki. Szegény Balogh úr, ő sohasem okozott nekem szomorúságot.

Föltérdepeltem az ágyamban, és könyörögtem az Istenhez, hogy vigasztalja őt meg, hamar, már holnap.

Éreztem, hogy Isten meghallgatta a kívánságomat.

Jún. 26

A mama megdorgált, hogy az ablakok kinyitásával főfájást okozok az egész háznak.

Mert minden ablak nyitva volt. Azt hitték, hogy a pipafüstöt eregetem, pedig én Balogh urat vártam.

Délután már reszkettem a nyugtalanságtól. Kimentem a rétre és az erdőszélre.

Nem jött el.

Jún. 28

Végre eljött! Szokatlanul komoly volt. Azt hittem, beteg, de nem mertem megkérdezni. Pedig mást is szerettem volna tőle kérdezni. Azt, hogy mi a véleménye az apácákról?

Mikor a mama kiment a szobából, felsóhajtott.

- Mi baja, Balogh úr? - kérdeztem részvéttel.

- Annuska nagysád - felelt bánatosan -, utoljára látjuk egymást.

Hideg futott rajtam végig. A hímzőtű megreszketett a kezemben.

- Annuska nagysád - folytatta szívet rázó hangon -, kegyed azt mondta, hogy apáca akar lenni.

- Úgy van - feleltem elapadt lélegzettel.

Balogh úr búsan folytatta:

- Hát elhatároztam, hogy én is lemondok a világi életről: ha kegyed apáca lesz, én meg beállok barátnak.

Majd elájultam. Szemem előtt elsötétült a világ. A homlokomhoz kaptam, s úgy néztem rá félig holtan, félig elevenen.

- Áldja meg az Isten - szólt reszkető hangon, és megfogta a kezemet, hogy megcsókolja.

Nem tudtam egy hangot sem felelni. Csak fogtam, fogtam erősen a kezét; azután fölemelkedtem, és magam sem tudom, hogyan történt, de átfogtam a nyakát a karjaimmal, átöleltem, magamhoz fontam a lelkemmel is.

Nem eresztettem el barátnak.

HAT TITKOS KIS LEVÉL

1

Kedves Marim!

Mielőtt ezt a levelet elolvasnád, emeld föl a kezedet és esküdj meg, hogy soha senkinek el nem mondasz belőle egy szót se!

Hát tudd meg, hogy egy fiatalember az őrülésig szerelmes belém.

Ma láttuk egymást először. Én az ablaknál ültem, ő az utcán sétált.

Eleinte nem is vettem észre. Cilinder, cilinder. De azután hogy sokszor elment előttem a cilinder, akaratlanul is megnéztem. Egy szép barna ábrándos szemű fiú. Rám nézett hosszan. S a tekintete azt mondta: Szeretlek!

Egész éjjel nem tudtam aludni. Találgattam, hogy: mi lehet a neve? Hol lakik? Honnan ismer engem? És mikor szeretett belém?

Egy belső sugallat azt mondja nékem, hogy Jenő a neve, mint a Fekete kesztyűs grófnő halovány hercegének.

Azután a paplanom gombjain azt számítottam ki, hogy ő lesz-e a férjem?

Ötször igen, négyszer nem. De tudod, ez nem bizonyos.

Azt hiszem, holnap ismét eljön, mert mikor az ablak előtt sétált, én melegen néztem rá, és azt mondtam a tekintetemmel:

Legyen bátor, drága Jenőm: remélhet!

2

Reszketek az izgalmaktól, midőn neked ezeket a sorokat írom.

Egy hétig vártam, hogy bejön hozzánk. De ő nem mert. Azt hitte, hogy a kegyetlen szívű hölgyek osztályába tartozom.

Végre ma éjjel a jó Isten segített rajtam.

Azt álmodtam ugyanis, hogy ő Ádám, én pedig Éva vagyok. De ruhában.

Azonnal megértettem, mit jelent ez az álom: a szokott órában, ahelyett, hogy az ablakhoz ültem volna, felöltözködtem, és mintha a Nepomuki Szent János litániájára mennék, a sétatérre siettem.

Az álom igaz volt, Mari! A fasor közepén ő jött velem szemben.

Annyira megijedtem, hogy egy pillanatra meg kellett állnom. Vissza akartam futni, magam se tudom miért - de aztán nyugodtságot parancsoltam a szívemnek, és olyan hideg arccal sétáltam el mellette, mintha márványfejem volna.

Nem tudom, köszönt-e. Én nem pillantottam föl a földről. Csak mikor már vagy ötven lépésnyire voltam, akkor hallgatóztam, hogy jön-e utánam?

A kavicsok ropogtak.

Jött.

Meglassítottam a lépéseimet, hogy hadd érjen utol. Észrevettem, hogy ő is lassabban jön: nem mer utolérni.

Megálltam.

Ő is megállt.

Elindultam.

Ő is elindult.

Ismét megálltam.

Ismét megállt.

Nehéz szemrehányásokat tettem ekkor magamnak, hogy miért voltam hozzá az előbb olyan hideg.

Hirtelen megfordultam, és elszántan mentem feléje.

De csak addig tartott a bátorságom, míg odaérkeztem, ahol ő állott.

Se szólni, se ránézni nem mertem. Csak elmentem mellette, mint az előbb.

Ő ismét követett.

- Istenem, Istenem - így sóhajtottam -, csak most az egyszer segíts rajtam!

Isten meghallgatott. Adott egy jó gondolatot. Szétkapcsoltam titkon az imakönyvemet és leejtettem.

A képek százfelé repültek.

És megrettenve álltam. Ő hozzám sietett, és így szólt:

- Ha megengedi, nagysád...

(Így: nagysád!)

- Ó, kérem, nagyon köszönöm - feleltem.

De most is csodálkozom, hogy ezt ki tudtam mondani, mert a szívem nagyon, de nagyon dobogott.

Ő nem herceg, Mari, se Jenő, hanem Csutak szappanos fia. Mártonnak hívják. De ez nem tesz semmit, mert igazi gavallér: aranyórája van, s az utolsó divat szerint öltözködik.

Mikor elváltunk, mélyen megindító hangon kérdezte tőlem:

- Remélhetem-e, nagysád, hogy holnap itt üdvözölhetem?

- Ó, mindenesetre - feleltem gyorsan; bár azt hiszem, kitérőleg kellett volna válaszolnom.

De helyrehoztam a hibámat azzal, hogy királynőhöz illő méltóságos fejbólintással távoztam el tőle.

3

Kedves Marim!

Mielőtt elindultam volna, belopódzkodtam a belső szobába; odaálltam a tükör elé, és begyakoroltam az arcomat a vallomás meghallgatásához.

Egy szegfű piroslott a hajam között.

Olyan elbájoló voltam, hogy meg kellett csókolnom magamat a tükörben!

Még elsőt se harangoztak, már én künn voltam az utcán.

A mama még utánam szólt, hogy el ne felejtsek érte is imádkozni.

Szegény mama, nem is sejti, hogy még nem voltam az idén a Nepomuki Szent János litániáján!

Márton már várt.

Kezet fogtunk.

Ó, Mari, ő olyan kedvesen tud kezet szorítani, olyan lágyan és olyan elegánsan, mint valami herceg. A legszentebb érzelmek benne vannak mind a keze szorításában!

Leültünk egy padra, és beszélgettünk mindenféléről, csak a szívről nem.

Mikor erről akartunk beszélni, sóhajtottunk.

Ő azt kérdezte tőlem, hogy miért sóhajtok?

Azt feleltem, hogy a kis kanári madaramnak elfelejtettem kendermagot adni.

Vigasztalt, hogy ne búsuljak, és példákat mondott, hogy a kanárik, amelyek a kanári tenger partjáról való verebek, évekig is el vannak anélkül, hogy kendermagra volna szükségük.

Ó, Mari, ő nagyon tudományos férfiú!

Mondtam neki, hogy eljöhetne hozzánk megnézni a kedves kis kanári madarat, mert a papa nagyon örül annak, aki a kis kanárit megnézi. Ő azonban azt felelte, hogy fontos okai vannak az ellenkezőre.

Azt hiszem, Mari, neki valami nagy családi titka van!

4

A láztól égve írok neked, Mari!

Ő vallott.

Azt mondta, hogy engem "imád!"

Ó, Mari, ha azt hallottad volna, milyen hangon ejtette ki ezeket a szavakat.

Egy orgonabokor aljában ültünk, magunkban; nem járt arra senki se.

Én összerezzentem; a szívem elszorult; forró láz futott rajtam végig.

Azt hittem, elájulok.

Ő észrevette ezt, mert hirtelen átkapott.

Én akkor úgy tettem, mintha igazán elájulnék. Ó, hiszen olyan jólesett, hogy megölelt!

Mit gondolsz, mi történt?

Ha ezer évig törnéd rajta a fejedet, akkor se tudnád kitalálni.

Nem futott se vízért, se gyöngyvirág-ecetért, hanem megcsókolt.

Mari, neked még fogalmad sincs arról: milyen az igazi csók!

Valami édes tűz az, Mari, amelynek édességét és hevét leírni nem lehet!

Ő egy pillanat alatt millió ilyen édes tüzet szórt az arcomra és a kezemre.

Én önkéntelen elbágyadással engedtem ezt; de csakhamar erőhöz jutottam: fölugrottam és elfutottam tőle.

Otthon felszöktem a padlásra, és elbújtam a mama hattyúbundája mellé.

Ott ismételgettem behunyt szemekkel, halkan, gyönyörtől ittasan:

- Nagysád, én imádom!

És forró ajkaimmal csókolgattam a kezemet, hogy lecsókoljam róla az ő csókjait.

5

El vagyok árulva!

A mama észrevette tegnap este, hogy egy harapás van a karomon. (Márton ugyanis tegnap meg akart enni.)

Meglestek bennünket.

A papa éppen akkor lépett oda, mikor egy édes, hosszú csókban némultak el az ajkaink.

Azt hittem, elsüllyedek.

Azonban a papa nyugodt volt, mint kitörés előtt az égiháború.

- Hát te itt vagy, Emmi? - kérdezte tompa, hideg hangon. - És ez a fiatalember?

Mártonnak volt annyi lelki ereje, hogy bemutatta magát.

- Az apját ismerem - felelte a papa -, bár szappant nem szoktunk nála venni, mert nem habzik eléggé.

Márton biztosította a papát, hogy ez csupán véletlenségből történhetett, s ha a papa parancsolja, ő olyan habos szappant csináltat, aminő még nem volt Szegeden.

Azonban a papa hirtelen közbevágott:

- Mit keres ön itt a leányom társaságában?

- Tisztességes, komoly szándékaim vannak - felelt bátran az én Mártonom.

- De hisz ön még tacskó - szólt kitörve a papa -, és ez a leány is még alig múlt tizennégy esztendős.

Én halálos dermedtségben, mozdulatlanul ültem a padon.

Márton elborult arccal felelt:

- Mire én leteszem az érettségit, a kisasszony tizenöt éves lesz, és hozzám jöhet feleségül.

A papa nem szólt semmit. Szigorú tekintettel mérte végig Mártont, azután megfogta a kezemet, vitt, vezetett ki a kertből.

Ó, ez szörnyű pillanat volt, Mari! Mártont még csak egy tekintettel se biztosíthattam arról, hogy változatlanul, örökké fogom szeretni!

6

Kedves Marim!

A könnyeim záporként omlanak, midőn ezeket a sorokat írom.

Márton az érettségin megbukott.

Engem holnap Pozsonyba akarnak vinni a zárdába, hogy ott tanuljak legalább két esztendeig.

De nem visznek el!

Nem!

Mert a szívem az éjjel megszakad!

MARI NÉNI MEG PISTA BÁCSI

Egy hétéves fiú novellája

Mari néni szoknyában járt, és kisasszony volt az emeleten.

Pista bácsi ifiúr volt, és szivart szivarozott.

Ez a Pista bácsi mindennap feljárt az emeletre hozzánk, hogy megmondja milyen az idő.

- Ma szép idő van - szólott.

Amire Mari néni így felelt:

- Az ám.

Vagy azt mondta:

- Az idő borult.

Amire Mari néni azt felelte:

- Lehet, hogy még ma kitisztul.

Azután virágot tűzött a Pista bácsi nyaka mellé, a kabátba.

Jó bácsi volt ám ez. Valahányszor odaültem hozzájuk, mindig adott egy krajcárt, hogy menjek a boltba és vegyek cukrot; de azt is megmondta, hogy ne itt a szomszédban vegyek, hanem a másik boltosnál, amelyik messzebb van, mivelhogy az jobbat árul; és azt mondta, hogy ne siessek, mert eltöröm a lépcsőn a lábamat.

Bizony, nem fogadtam szót. Ki is járna lassan, mikor cukorért megy! A lábamat pedig nem szoktam eltörni.

Mikor visszaérkeztem, újra Mari néni mellé ültem, és szopogattam a cukrot.

Pista bácsi megsimogatta a fejemet, és megint adott egy krajcárt, hogy vegyek piskótát, és hogy jó messze menjek, lassan, mert ki siet, abból nem lesz okos ember.

Így ajándékozott meg négyszer-ötször is egy délután, s azt hiszem, a király fiával se bántak úgy, mint velem. Néha még Budára is átmentem törökszilváért.

Egyszer aztán meguntam a sok édességet. Nem kellett se cukor, se piskóta. Pista bácsi sok krajcárt adott akkor, csakhogy vegyek valamit.

Zsebre tettem a krajcárokat, és kijelentettem, hogy nem eszek cukrot, se fügét, se törökszilvát.

Pista bácsi akkor az ölébe vett, és a köpönyegével betakarta a fejemet.

Ilyenkor mindig cuppantott.

- Mi cuppanik úgy? - kérdeztem.

Nevettek, hogy olyan kíváncsi vagyok. Mari néni piros volt, mint a cseresznye, Pista bácsi meg, mint a görögdinnye.

Egyszer azt mondták, hogy a madár jön ki a kályhalyukból; csak lessem és fogjam meg. Egész délután ott ültem a kályhalyuk mellett. De a madár nem mert előjönni, mert ők a másik szobában mindig suttogtak és cuppantottak.

A Mari néni mamája ilyenkor sohase volt otthon. A misékre járt és a litániákra. Egyszer korábban jött haza, mint vártuk. Pista bácsit ez meglepte. A nénit is.

Engem nem lepett meg.

- Mit keres itt? - kérdezte a néni.

Azután azt mondta:

- Takarodjék!

Rettenetes pillanat volt!

Kérdeztem aztán Mari nénit, hogy miért kellett Pista bácsinak elmennie?

- Mert nincs pénze! - felelte búsan Mari néni.

- Nincs pénze? - szóltam elcsudálkozva - már hogyne volna pénze. Mindig tele van a zsebe!

Egy délután Mari néni elment Pista bácsival sétálni. Nekem átadtak egy levelet. Azt mondta Mari néni:

- Vigyázz a levélre, és add oda a mamának.

Egész estig mindig ott álltam a levél mellett.

- Kutya levél! - szóltam megfenyegetve - innen ugyan el nem szököl!

Este hazajött a Mari néni mamája. Elolvasta a levelet és felkiáltott: - Jaj! jaj! jaj!

Azzal belerogyott a fotelbe.

Mondom neki:

- Miért sír, néni?

Azt mondja:

- A gazember! A gazember!

- Ki az, néni?

- Pista, az a te kedves Pista bácsid!

- Már az nem igaz - feleltem bátran -, Pista bácsi jó ember: a legeslegjobb ember a világon.

Erre azt felelte, hogy csacsi vagyok, és tovább sírt, tovább jajgatott.

Sok-sok idő telt el. Mari nénit mindennap vártam, de sohase jött. Nagyon messzire mehettek sétálni.

Már a nyár is elmúlt. A fák sárga ruhába öltöztek, de nagyon hideg lett, hát hamar elvetették, és hóbundát meg fehér csipkéket vettek magukra.

Amint az iskolába mentem, Mari nénivel találkoztam. Hogy összerebbentünk! Hogy örültünk egymásnak! Százszor is megcsókolt, aztán felültetett a lóvonatukra. Aztán elvitt messze, messze, egy kis házba. Ott találtam Pista bácsit is meg egy kis Jóskát.

- Látod - szólott Mari néni -, ezt a gólya hozta.

- Neked hozta?

- Nekem ám.

- Mondd meg neki, hogy hozzon nekem is!

Szerettem volna egy ilyen kis Jóskát. Bolondos, víg fickó volt. Mindig nevetett és keze-lába járt, mint a motolla. Fogni is tudott ám a lábával!

Azután azt kérdezték tőlem:

- Mit csinál a mama?

Megmondtam, hogy reggel kávét főz, délben pedig levest. Tegnap cukros kását ettünk.

- Szokott-e sírni?

- Nem. Mikor ráér, csak akkor sír.

- Emleget-e minket?

- Hogyne. Azt mondja: Szegény Mari, elszöktette a gazember! És ott imádkozik a Mari néni arcképe előtt.

Telerakták a zsebemet süteménnyel. Az egyik zsebembe beletették a Jóska arcképét, és felírták rá: A nagymama unokája. Azzal felültettek a lóvonatúra és hazaküldtek.

Már akkor az egész ház keresett.

- Hát nem esett a Dunába? - kérdezte tőlem a házmester.

Ennek a házmesternek mindig ilyen ostoba gondolatai vannak.

De a néni is azt kérdezte tőlem. Pedig a néni okos asszony.

- Hogy estem volna a Dunába - feleltem -, hiszen a Mari néninél voltam!

Erre a néni elkapta a kezemet, és olyan sebesen ragadott fel a lépcsőn, hogy majdnem repültem.

- Hol voltál? - kérdezte, mikor magunkra maradtunk, de olyan hangon, hogy ijedtemben alig tudtam lélegzetet venni.

- Mari néninél - feleltem remegve.

- Hol lakik?

- Pista bácsinál.

- Hát az hol lakik?

- Az Attila utcán.

- Mit láttál náluk? Szegénységet!?

- Egy Jóskát.

- Micsoda Jóskát?!

- Olyan kicsit.

- Milyen kicsit?

- Csak akkora, mint a karom; pólyában lakik; mindig nevet, és égnek tartja a lábát. Itt az arcképe is.

A néni elkapta az arcképet. Az ablakhoz ment. Sírt. Aztán meg nevetett. Mikor sírt, a fejét csóválta; mikor pedig nevetett, az arcképet nézte.

Mert nem is lehet azt a Jóskát nevetés nélkül nézni, olyan bolondos, víg fickó!

A LÁMPÁS

A lámpás én vagyok.

Világítok a sötétségben. Utat mutatok. Nálam nélkül vak a látó is.

Hát még ha a kormány nem sajnálná tőlem az olajat!

De elmondom a balesetemet, amelyet iskolai nyelven életnek nevezünk.

Elmondom őszintén, mintha gyónnám.

1

Az életem úgy kezdődött, mint Jézus Krisztusé. Vagyis szegényen. Ki volt az apám, nem tudom, mert a matrikulába még csak a neve sincs beírva.

Anyám a dohánygyárba járt. Ott dolgozgatott mint munkás. Tizennyolc éves korában halt meg. Egy ízben tudakozódtam is utána. Csak annyira emlékeztek, hogy szép, vörös hajú leány volt, és hogy ő sodorta a gyárban legügyesebben a szivarokat.

Én is vörös vagyok.

Vörös hajjal születni már magában véve szerencsétlenség. A vörös hajú emberre mindenki gyanakodva néz. A szentek képei között egyetlenegy a vörös hajú, az se a becsületes életéről híres.

Engem egy agglegény rokonom nevelt, aki kötelesmester volt Pécsett. Fehér körszakállt viselt és szürke nadrágot. Vasárnaponként a Káldi-bibliát olvasta. Komoly és istenfélő embernek ismerték a városban. Feltámadáskor ő vitte az első fáklyát a körmeneten.

Azt hiszem, szerette volna, ha folytatom a mesterségét, de erőltetni nem akart rá; nekem pedig nem fordult kedvem soha olyan mesterséghez, amelyben mindig hátrafelé kell haladni.

Ő hát engem jó szívvel taníttatott, és minden névnapom előtt való estén így szólt hozzám:

- No, Guszti, holnap ismét egy évvel idősebb vagy. Imádkozzál és gondolkozzál az éjjel. Holnap reggel pedig mondd meg, mi akarsz lenni.

Négyéves koromban a huszárpályát választottam, ötéves koromban kijelentettem, hogy püspök leszek. Hatéves koromban a cukrász pályához éreztem hivatást. Hétéves koromtól pedig minden évben azt jelentettem ki: Tanító leszek!

Én ugyanis így gondolkoztam:

- Tanítónak jó lenni, mert a tanító 1. úr; 2. a tanító mindenkit megverhet; 3. a tanítót nem veri meg senki. - Vagyis: a tanítóság jólét, hatalom és a lehető legkellemesebb állapot.

Miklós bácsi, aki hajlott korú ember volt már, helyesnek találta a választásomat: beadott a pécsi tanítóképző intézetbe és meghalt.

2

Ez az utóbbi cselekedete meglepett. Sohase számítottam arra, hogy valaha meghal. Azt hittem, míg a világ világ lesz, ő mindig fonja a köteleket, vagy pedig majd valamikor hozzám jön, nálam lakik, és megválasztatom templomatyának.

Amint ott feküdt kiterítve, nyugodtan, és szinte mosolygós arccal a ravatalon, odaállottam melléje, és megráztam a vállát:

- Miklós bácsi! Miklós bácsi!

Nem felelt. Igazán halott volt. Feltámaszthatatlanul.

A temetés után való napon ott búsultam a szobában egyedül, elhagyottan. Éreztem, hogy üresen tátong körülöttem az élet, s ebbe az ürességbe én csak egy betévedő egérke vagyok, akinek rágnivalója nincs.

A szomszéd csizmadia átjött hozzám. Letelepedett egy székre. Pipára gyújtott. S pöfékelt.

- Bizony, bizony - szólalt meg füsteregetés közben, néhány percnyi elmélkedés után -, jóravaló, derék ember volt az öreg Miklós, Isten nyugtassa. Hát már most mi a szándékod?

- Enni szeretnék - feleltem -, tegnap óta nem ettem semmit.

- Hát egyél, fiam, egyél.

- Nincs pénzem.

- Nesze, itt egy garas.

Átfutottam a garassal a pékhez, és kenyeret vettem.

Mikor visszatértem a szobába, a csizmadia még mindig ott ült, és pipázott.

- Mi a terved a jövőre? - kérdezte.

- Nem tudom. Szerettem volna elvégezni a tanítóképzőt.

- Azt elvégezheted.

- Miből?

- Eladod, ami maradt.

Erre nem is gondoltam.

A csizmadiával körülnéztük a házat. Két szoba bútor és egy nagy halom kötél az összes hagyaték. Az egyik kötél olyan hosszú, hogy körül lehetne vele keríteni a várost. Nem tudom, minek fonta Miklós bácsi. Volt ezeken kívül még két szögesfogú gereben és két fonókerék.

A csizmadia megoktatott, hogy ez már most mind az enyém.

Másnap el is adtunk mindent. Kaptam értük kétszáznegyven váltóforintot.

Mindössze egy borjúkötelet tettem el emlékül. Ma is megvan. Azzal otthagytam a kis zsellérházat örökre.

A világ leggazdagabb emberének éreztem magamat.

Amint az iskolába megyek, a piacon megállok a kofa előtt. A deszkadarabokból tákolt asztalkán két-három kosár gyümölcs, külön kosárban péksütemények. Ezeket árulta. Azelőtt mindennap vettem tőle egy perecet.

- No öreganyám - szólok neki vidám hangon -, hogy az egész mindenség, ami itt van az asztalon?

Azt mondja:

- Négy váltóforint.

Kifizettem neki a négy váltóforintot, és felborítottam az útra az asztalkát.

Az iskolában is körülvettek a pajtásaim. Ki egy forintot, ki két forintot kért tőlem kölcsön. Adtam mindegyiknek szívesen, sőt meg is hívtam őket vacsorára a Szarvasba.

A vacsora eleinte egyszerű összejövetelnek mutatkozott, de azután nekimelegedtünk a borivásnak, s engem főképpen itattak, azt mondták:

- Igyál Guszti, vigasztalódjál a Miklós bácsi fölött.

Én azután vödörszámra hozattam a vigasztalást.

Egynéhány cigány is bevetődött. Azok muzsikáltak. Pompás mulatságnak találtuk, hogy a bőgőt teleragasztottam bankókkal. Reggel a cimbalmosnak még egy tízest akartam adni, de már hiába kerestem ki a zsebeimet, nem volt annyi pénzem. A cimboráimtól kértem. Akkor az egész társaság szétoszlott.

Le nem írhatom, micsoda gondolataim voltak másnap, mikor fölébredtem.

A fejem zúgott, mint a malom. A gondolatok hanyatt-homlok kergetőztek bennem. Megkutattam a zsebeimet. Sehol semmi. Mindössze a kalapom mellett lengedezett egy rongyos forint, amit tán bokrétának tűztem oda.

- Pajtások - szóltam csaknem sírva az iskolában -, a kétszáznegyven forintomból ez az egy maradt; se hajlékom, se semmim. Adjátok vissza, amit kölcsön adtam.

Az volt a szerencsém, hogy csak apránként kaptam tőlük vissza a pénzemet, különben megint hamar végére jártam volna. Így a hátralevő két havi időt valahogy áttengődtem.

Mikor a diplomát megkaptam, azt hittem, mentve vagyok.

A nyomorúságnak vége - gondoltam -, s az utalvány, amellyel a szép jövőmet megválthatom, a kezemben van oklevél alakjában.

Az intézet igazgatója, egy kanonok, megható beszédet intézett hozzánk.

- "Fiaim - szónokolta -, nincs szebb és nemesebb pálya, mint a tanítóság. Jézus Krisztus is tanító volt. Kezetekbe van letéve a nemzet jövője. Ite et docete! Menjetek és tanítsatok."

Akkor szent fölmelegedéssel hallgattuk e szavakat.

Ma azt felelem rá:

- Igaz, hogy Jézus Krisztus is tanító volt, de nem magyar néptanító. Ha magyar néptanítóvá kellett volna lennie, sohasem jött volna le a mennyek országából.

3

Búcsúlakomára gyűltünk össze.

Az asztal végén a kanonok kövér alakja feketéllett. Közöttünk a professzorok.

Még akkor is azzal maszlagoltak bennünket, hogy mi vagyunk az ország legtekintélyesebb hivatalnokai, és hogy ennél szebb és nemesebb pálya nincs még egy a földön.

A lakomából kihívat egy vidéki kántor. Azt kérdezi:

- Mennyiért jönnél el hozzám segédtanítónak?

- Amit szokott fizetni - feleltem meglepetésemben és boldogságomban -, én sem kívánok többet.

- Sokat én nem fizethetek - mondotta a vállamra téve a kezét -, tíz forint az egész, de teljes ellátással, lakással, fűtéssel meg mindennel, öcsém, amit szeme-szája kíván. De hát minek is volna magának a pénz?

Jóképű, egyszerű magyar embernek látszott. Az arca piros. A szakálla fehér. Az oldalán kulacs. A másik oldalán tarisznya.

Felcsaptam.

Este hét órakor már kocsin ültünk, és a Mecsek magas országútján kapaszkodtunk fölfelé.

Útközben megtudtam, hogy a principálisomnak Soós Antal a neve, és hogy Somogyba megyünk, Kákonyra. Abban az időben Pécsett volt csak tanítóiskola, s innen meg a csizmadia műhelyekből vagy az obsitos regimentből válogattak tanítókat a Dunántúlnak.

Mikor fölérkeztünk a Mecsek tetejére, Soós Antal a kocsis vállát megérintette, és azt mondta:

- Hó!

A kocsis megállott.

Visszafordultam, hogy egy utolsó pillantást vessek a szülővárosomra, ahol Miklós bácsi fölnevelt. Nem maradt ugyan ott senkim, de senkim, aki sírt volna utánam, és nekem mégis könnybe lábadtak szemeim. Mintha maga a város volt volna az anyám, s mintha azt a fonalat, amely a városhoz kötött, itt örökre elszakadni érezném.

Soós Antal ezalatt lecsavarta a kulacs kalapját, és gyakorlott kézzel emelte a szájához.

- Gluglugluglu - szólott a kulacs.

Soós Antal e hangot élvezettel hallgatta. A magasba nézett. Azután egyet szoppantott a nyelvével. Megtörölte a bajuszát, és a kulacsot nekem nyújtotta.

- Azután igyék a nazarénus - szólott a kocsisra mutatva.

Szomjas voltam. A kulacsból valami tüzes, gégekarcoló bor ömlött le a gégémen. Mindössze három kortyot ittam, az sem esett jól. Átadtam a kulacsot a kocsisnak.

- Gluglugluglu - szólott ismét a kulacs, és éppoly hosszan, mint a kántornál.

Ezután a kántor elővette a szíja mellől a dohányzacskót, és az ülés mélyéből elővette a nagy táblabírós tajtékpipát. Megtömte. Rágyújtott. Kínálta nekem is. Mondtam: