L. MURÁNYI LÁSZLÓ

A SZIVÁRVÁNY ÁRNYÉKA

Ad Librum

Budapest, 2022

TARTALOMJEGYZÉK

Előszó

Bevezetés

I. fejezet: „Meleg vagyok”: Hogyan kezdődik?

Nem betegség

Előtérben a Háttér

Hit, vallás, homoszexualitás

Egy kisközösség a nagynak pótlására

Isteni vagy emberi parancs?

Egy szerzetes pap, aki nem vállalta

II. fejezet: „Leszbikus vagyok”

Leszbosz szigetének lányai

A család, ami felemel, és ami eltaszít

A szivárvány színei

A természet furcsa játéka?

III. fejezet: „Biszexuális vagyok”

Áldás vagy sorsverés?

„Ki vagyok én, hogy ítélkezzem?”

A barikád túloldalán

Érzékenyítés – de mire és hogyan?

IV. fejezet: A sors furcsa játékai

A boldogság nyomában

A természet tévedései

Genderisták pedig nincsenek

A „mások” között is mások

Elvira és Tamara

V. fejezet: Ismerős arcok – ismerős sorsok

„Imádok szeretni, és imádom, ha szeretnek” (Oláh Ibolya)

„Kötelességemnek érzem beszélni róla” (Nádasdy Ádám)

„A szövetség, amelyre vágytam” (Gallusz Nikolett)

„Szerencsés vagyok, hogy így alakult az életem” (Czeizel Gábor)

Köszönetet mondok Dunai Zoltán üzletembernek az e könyv megszületéséhez nyújtott értékes, segítő támogatásáért.

ELŐSZÓ

Az ember szexualitásával is kiemelkedik az állatok közül, hímjei állandóan készek a szexre, de mivel a szex egyben a párkapcsolat kialakításának és folyamatos megerősítésének is eszköze, a különböző kultúrák sokféle megoldással illesztik a szexualitást a szintén fontos közösségi tevékenységek közé. Az állatok mind meztelenek, és meztelenségük nem okoz számukra mentális problémákat. Az európai kultúrában kora gyermekkorától oktatják az embert arra, hogy a meztelenség szégyen, és a szexualitás, hacsak nem a kultúra kimért szabályrendszerében előírtak szerint művelik, bűn. Az teljesen világos, hogy kulturális korlátok nélkül a közösségi együttműködés nem alakulhatott volna ki, de a kultúra lassan követi a biológiai változásokat, így az elmúlt évszázad népességrobbanásában csak alig változnak a szexualitást korlátozó előírások. A heteroszexuális kapcsolatokat illetően gyorsabb volt az előrehaladás, de a homoszexualitás, a transzneműség elfogadásával jelentősen késik a társadalom.

Azok a korai társadalmak, amelyek a gyors szaporodásban voltak érdekeltek, igyekeztek azt minden kulturális eszközzel elősegíteni, ez a magyarázata a homoszexualitás és a transzneműség elutasításának. Modern időkben viszont az emberiség egyik legnagyobb problémája éppen a korlátlan szaporodás, ami a tiltást feleslegessé teszi. Ráadásul az emberi szexualitás nemcsak a szexről és a szaporodásról szól, hanem jelentős szerepe van a párkapcsolat kialakításában is. Az emberi szeretet megnyilvánulásának széles skáláján a szex az egyik végpont, de párkapcsolat, barátság, szeretet a biológiai ivari háttértől függetlenül, bármely két ember között kialakulhat. A régi, értelmetlen hiedelmeken alapuló tiltás, megvetés nemcsak a szégyellni való szexet érinti, hanem az emberek között kialakulható legbensőségesebb viszonyokat is, ezért az nagyon káros. Az állatoknál, de az embernél is, a biológiai szexdetermináció csak a többség viselkedését határozza meg, és az egyedi fejlődés során sokféle, ettől független kapcsolat kialakulását is lehetővé teszi, gazdagítva az emberi viselkedésformákat.

Ez a könyv nagyívűen mutatja be a heteroszexualitástól eltérő viselkedésformák problémáit. Aki nem elavult hiedelmek alapján kíván a kérdésről tájékozódni, haszonnal forgathatja a kötetet.

Csányi Vilmos

egyetemi tanár, akadémikus

BEVEZETÉS

A homoszexuális embereknek joguk van ahhoz,

hogy családban létezzenek. Isten gyermekei, és

joguk van a családhoz. Senkit nem lenne szabad

kirekeszteni vagy boldogtalanná tenni emiatt.

Ferenc pápa

Bő huszonöt esztendeje, amikor Márta lányom tizenkét–tizenhárom éves lett, foglalkoztatni kezdett a gondolat: mi lenne, ha egyszer csak azzal fordulna hozzám, hogy úgy érzi, „más”, mint a barátnői, osztálytársai? Hogy a saját neméhez vonzódik. Miként érintene vajon, de főleg mit tennék?

Elkezdtem felkészülni a helyzetre, amiről annyit tudtam csak, hogy bizony bekövetkezhet. Nem születtek meg bennem gyorsan a válaszok. Ne felejtsük, a 90–es évek első felét írtuk, és ha manapság azt mondjuk, hogy keveset tudunk erről a világról – a szexuális és nemi kisebbségekről –, akkor harminc évvel ezelőtt ez fokozottan igaz volt.

Azt már az első pillanattól világosan tudtam, hogy nem történhet a gyermekemmel semmi az égadta világon, ami miatt elfordulnék tőle, ami miatt csak kicsit is kevésbé szeretném, mint úgy, egyébként, „egészségesen”. Bántani pedig végképp nem tudnám valami olyan útért, amit nem maga választott magának, amiről nem maga döntött, amit úgy „dobott neki” az élet. Be–beültem a helyi könyvtárba – hiszen akkor még nem állt rendelkezésre ilyen magától értetődő információs forrásként az internet –, belenéztem néhány ismeretterjesztő könyvbe, és világossá vált számomra: nem a gyerekem akarna „más”–ként, az általánostól eltérően élni, nem ő döntene így, ezért aztán bántanom sem lenne szabad érte.

Végül nem került sor a szülői fogadalmak és elhatározások próbájára. Az elmúlt negyedszázadban azonban számos olyan történetet ismerhettem meg – újságíróként és magánemberként is –, amelyben a szülők cserben hagyták a gyermeküket a szexuális mássága miatt. Olyankor – egykori gyakorló szülőként – elszégyelltem magam, helyettük is. Nem azért, mert ilyen helyzetbe került a gyermekük, hanem mert képesek voltak emiatt bántani, megtagadni, és tudták nem szeretni.

Ezt a könyvet tehát egy egykori szülő – ma már gyakorló nagyszülő – írta, nem egyszerűen csak egy újságíró. Megmutatni kívánván azokat, akikkel furcsa játékot űzött a sors. A magam e témában járatlan módján eredetileg úgy terveztem, hogy a homoszexualitásról – az azonos neműek szerelméről – szóljon a könyv, de belül kerülve a körön, rá kellett jönnöm, hogy a helyzet jóval árnyaltabb, bonyolultabb. Sokat gondolkodtunk a témában jártas, nekem segítő barátaimmal: mennyit is mutassunk meg az olvasónak a szexuális és nemi kisebbségek egyre sokrétűbbé váló világából, az ezt a világot összefoglaló betűszóból: LMBTQ (leszbikusok, melegek, biszexuálisok, transzneműek és „egyéb”, máshová nem soroltak). Hiszen ez a betűszó egyre hosszabb lesz, ahogy a felismert, nevesített szexuális és nemi másságok köre is egyre bővül.

Végül úgy döntöttem, hogy a betűszó első négy betűjének – és az általuk megjelenített csoportoknak – egy–egy önálló fejezetet szentelek, a többiekről pedig összefoglalóan, a negyedik, egyébként a transzneműekről szóló fejezetben beszélek majd.

Ezekről a másságokról és az általuk döntően befolyásolt emberi életekről igyekszem hát mesélni, remélhetőleg sokak okulására. Igyekszem úgy írni, hogy az olvasónak kialakuljon egy képe erről a világról, mire a könyv végére ér, és maga is állást foglalhasson a manapság sajnálatos módon felparázsló vitákban. Gondolok elsősorban a melegházasság, az azonos nemű párok gyermek–örökbefogadásának ügyére vagy a nem– és névváltoztatás körül kialakult helyzetre. Igyekszem valós támpontokkal szolgálni a véleményalkotáshoz, de a válaszokat az olvasóra bízom.

A szerző

I. FEJEZET

„MELEG VAGYOK”

HOGYAN KEZDŐDIK?

Roli belépett az ajtón, szétnézett a Hauer cukrászda csaknem néptelen helyiségében, majd kis tétovázás után az asztalomhoz indult. Átlagos külsejű, jellegzetesen mai harmincas fiatalember volt, divatos rövidnadrágban, pólóban, szandálban. Olyan, amilyenek százával jönnek–mennek a világban, s akik mellett nap mint nap, mindenféle gyanakvás nélkül elmegy az ember. Egy laza fickó, mindenféle nyilvánvaló jegy, bélyeg nélkül.

Életem első meleg interjúalanyára vártam a cukrászda jótékony hűvösében, miközben kint a Rákóczi út s a főváros élte a megszokott életét: autók húztak sűrű sorokban a forró aszfalton, az Erzsébet híd, illetve a Keleti pályaudvar irányában, és a járdán az emberek sietve kerülgették egymást a nagy melegben.

Várakozás közben egyre csak az járt a fejemben, hogy vajon felismerem–e a harminc–egynéhány esztendős, meleg fiatalembert. A külsejéről, a mozgásáról, az öltözködéséről, a gesztusairól – bármiről, ami esetleg „más”, ami árulkodó lehet rajta. Tele voltam kérdésekkel, és persze kételyekkel is: mit kérdezzek – mit kérdezhetek? Nem fog–e megsértődni a kíváncsiskodásom miatt, vagy akkor, ha melegnek vagy homoszexuálisnak nevezem?

A telefonban azt mondta, hogy hosszabb ideje már tőlünk nyugatra, Bécsben dolgozik mérnökként. Csak a hétvégeken jár haza, Pestre, így csak szombaton vagy vasárnap találkozhatunk.

– Roli vagyok – mutatkozott be a kézfogás után, és a vezetéknevét is mondta. Nagy pohár hideg limonádét rendelt magának, aztán beszélgetni kezdtünk, a külföldi életről, a bécsi városfejlesztő munkájáról, a melegeket ott körülvevő légkörről. Érdekes volt, hogy szinte az első pillanattól kezdve mennyire szabadon, gátlásoktól mentesen beszélt szexuális irányultságának alakulásáról, az egész eddigi, átlagtól jóval eltérő életéről. Bármi érezhető rossz érzések nélkül, teljesen nyitottan.

– Én még elég friss coming outos vagyok – bocsátotta előre. – És a szigorúan vett melegtörténetem sem túl hosszú még. (Az angol coming out – „színt vall”, „színvallás” jelentésű – kifejezés nyomán a magyar nyelvben is egyre inkább így nevezik a homoszexuálisok világában azt a helyzetet, amikor egy érintett megosztja a környezetével a másságát, mondhatni, kilép a nyilvánosság elé. Használatosak még erre a szintén szemléletes „előbújás”, „kilépés” vagy „kijövetel” szavak is.) Tapasztalataim szerint a legtöbb meleg ember már korán érzi azt, hogy valami alapvetően nincs vele rendben. Érzi, hogy ő nem teljesen úgy működik, mint a többiek körülötte. Ezt én már óvodás koromban megéltem. Nekem ugyanis nem jelentett gondot például babázni az oviban. Ha a lányok hívtak, mentem, de ha a fiúk indultak, mondjuk, homokvárat építeni, akkor velük is szívesen tartottam. Hosszú ideig nem tudja az ember megfogalmazni, hogy mi benne a más működés, de érzi, hogy ott van. Nemcsak azért nem tudja, mert még kicsi, és gyerek, hanem mert akkor még azt tartja teljesen természetesnek, és a többiek működését másnak. Azt fogalmazgatni, hogy mégis, mi lehet ez a más, csak a kamaszkorom elején kezdtem. Tizenkét–tizenhárom évesen. Amikor már igazán tudatosul a gyerekben, hogy van egy másik nem, és az valami izgalmas dolog. Fiúk esetében, hogy ott vannak a lányok, és fordítva. Bennem is elkezdődött ez. Felfedeztem a másik nemet, ugyanakkor azt is, hogy nekem a sajátom is tud tetszeni. Ahogy elkezdtem érni, felnőni, úgy változott, formálódott bennem folyamatosan ez a kettősség.

– Ezek szerint eredetileg te is a lányokkal kezdted a tapasztalatszerzést? – vetettem közbe. (Rolival és több beszélgetőpartneremmel tegeződtem, és ezen a könyvben sem változtattam.)

– Bizony, nálam is barátnőkkel indult a dolog. Nem is eggyel. Nagy dumásnak számítottam, jó szöveggel, és ez bevált a lányoknál. Még szerelmes is lettem egyikbe–másikba! A leghosszabb heteró kapcsolatom ráadásul egy protestáns lelkész lányával volt. Tizennyolc–tizenkilenc éves lehettem, amikor megismerkedtünk, és én nagyon beleszerettem. Viharos kapcsolat volt, annak minden szépségével, és három évig tartott. Nagyon fiatalok voltunk még, nagyon hangosak, és nagyon sokat veszekedtünk.

– Szex?

– De mennyire! – válaszolt Roli gondolkodás nélkül a provokatívnak szánt kérdésre, és jóízűen elnevette magát. – Bizony, a szex is része volt mindezeknek. Gyakran megszentségtelenítettük a lelkészlakot, amikor a szülők nem voltak otthon. Hajaj! A lakás minden fontos pontját végigszeretkeztük! Ha ezt az anyós tudja, lehet, hogy ördögűzést kért volna a házra.

Ezen aztán elnevetgéltünk az anyósjelölt rovására – akinek a jelenlétében egyébként, illedelmesen üldögélve egymás mellett, legfeljebb csak egymás kezét foghatták meg a fiatalok.

– Így utólag az a legérdekesebb – folytatta beszélgetőtársam –, hogy még azokban a viharos években sem volt teljesen egyértelmű, hogy a lányok vagy a fiúk tetszenek–e jobban. Tulajdonképpen még most sem az teljesen. Biromantikus alkat vagyok, fiúba is, lányba is tudok nagyon szerelmes lenni.

– Mi a helyzet a szexualitással, a szexuális vággyal?

– Ebben sem szeretem magam kategorizálni. Egy dolog biztos csak: nem vagyok heteroszexuális, vagyis kizárólag az ellenkező nemhez vonzódó. Nem tartom viszont magam teljesen tisztán melegnek sem. A legutolsó barátnőm 28–29 éves koromban volt. Egy évig tartott csak, mert több dolog sem működött jól közöttünk. Megjegyzem: a szex viszont igen. E kapcsolat idején költöztem külföldre dolgozni, és felajánlottam neki, hogy költözzön velem ő is. Kerek perec elutasította, ami a végét is jelentette a kapcsolatunknak.

Azt mondja Roli, hogy az utolsó lánykapcsolata után kezdett el mélyebben a magában érzett mássággal foglalkozni. Az igazán nagy lökést ehhez az első fiúkapcsolat adta meg. Akkorra ugyanis végigment már az összes fázison, amelyeken ilyenkor végigmegy egy meleg, csak ő érettebb fejjel, s nem tizenévesen. Hozzáteszi: valószínűleg jobb is, hogy így történt. Megélte így is a teljes tagadást, hogy ez nem lehet igaz, vele ez nem történhet meg, s megélte aztán a belső elfogadásnak minden fázisát, fokozatát is. Akkor, harmincévesen, már nem megérteni akarta, hogy mi zajlik benne – hiszen akkorra pontosan értette. Inkább az volt a célja, hogy végre kezdjen valamit ezzel az érzéssel. Rájött ugyanis, hogy kár minden tagadás, tiltakozás. Rájött, hogy ez is ő, és tulajdonképpen a melegség is természetes állapot, amit meg lehet élni normálisan, szépen, méltósággal.

– Meggyőződtem róla, hogy természetes dolog szerelmesnek lenni egy azonos nemű emberbe is. Nekem legalábbis az. Az emberek többsége persze másként gondolja ezt. Gyakran megkérdezik tőlünk, a mostani kedvesemtől és tőlem, hogy miben más a mi kapcsolatunk, mint egy fiú–lány, férfi–nő kapcsolat. Hát semmiben! Minden teljesen ugyanolyan. Ugyanúgy vitatkozunk, veszekszünk, ha úgy esik, féltékenyek vagyunk, ugyanúgy örülünk, sok programot csinálunk együtt. Ahhoz pedig, hogy mi történik a hálószobánkban, senkinek semmi köze. Mint ahogy ahhoz sincs, hogy mi történik egy férfi–nő pár hálószobájában. Pedig ott is történhetnek ám cifra dolgok. Nagyon aranyos szokott lenni, amikor megyünk a kedvesemmel az utcán, és nyilvánvalóan látszik, hogy együtt vagyunk, akkor gyakran elmosolyodnak az emberek. Mintha valami titkunkba avattuk volna be őket. Szoktunk is nevetni ezen, hiszen néha úgy érezzük magunkat, mint valami állatkertben az állatok. Ránk csodálkoznak a körülöttünk lévők, hogy jé, egy cuki meleg pár! Csak éppen hogy nem simogatnak meg bennünket, mint valami ritka és szelíd állatfajt…

– Új lakhelyed, Bécs ilyen szempontból más közeg lehet számotokra.

– Így van. Ezért aztán az ottani tapasztalatok sokat hozzá is tettek az én önelfogadásomhoz, önbecsülésemhez. Ott a nagy többség semmi különöset nem lát már ebben az élethelyzetben. Teljesen hétköznapi dolognak tartják, ha látják, hogy kézen fogva sétálnak azonos nemű emberek, és megölelik, esetleg megcsókolják egymást. Na és? Elfogadják, hogy a meleg is ugyanúgy éli az életét, ugyanúgy dolgozik, adót fizet, boltba jár, kutyát sétáltat. Tulajdonképpen ezt látva kezdtem el komolyan gondolkodni azon, hogy ha ezt a helyzetet így is meg lehet élni, akkor nekem sem ártana végre kezdeni vele valamit.

– Az első lépéseket is ott tetted meg e „rendbetétel” felé?

– Nem, itthon, Pesten.

Roli elsőként a maga bátortalan, „kezdő” módján a Szimpozion Egyesülettel, az egyik legismertebb budapesti LMBTQ–közösséggel vette fel a kapcsolatot. Eleinte azonban – vallotta be nevetve ott a kávéházi asztalnál – betoji volt, és egyszerűen nem mert elmenni a rendezvényükre. Pedig a Szimpozion éppen olyan érintetteknek szervez és kínál kulturált, változatos szabadidős programokat, akik távol állnak a melegbárok, szórakozóhelyek harsány világától, és más hangulatú, más értékrendű közösségi helyet keresnek maguknak.

Azóta persze már sokat változott Roli. A kezdeti tétova lépések után elmúltak a félelmei, fenntartásai, és később a kedvesét is a Szimpozionban ismerte meg.

És történt akkoriban valami más fontos dolog is Rolival.

– Olvastam valahol egy hirdetést, amelyben az állt, hogy ha valakinek segítségre van szüksége az előbújáshoz, a környezetének való őszinte feltárulkozáshoz, akkor az a Háttér Társaság Egyesület személyes segítő szolgálatánál jelentkezhet. (A Háttér Társaság Magyarország legnagyobb és legrégibb olyan, jelenleg is működő civil szervezete, amely a szexuális és nemi kisebbségek érdekvédelmével, illetve az e kisebbségekhez tartozó emberek segítésével foglalkozik.) Bejelentkeztem hát, és elmentem. Elkezdtünk együtt dolgozni, és a velem foglalkozó szakembereknek csak az volt a kérésük, hogy a náluk folyó közös munka pár hónapjára függesszem fel a másik terápiámat.

– Milyen másik terápiát?

– Pszichológushoz jártam, járok máig is. Erős szorongással kezdtem a terápiát két és fél évvel ezelőtt. Emögött nem állt konkrét kiváltó ok, és a szorongások függetlenek voltak a melegségemtől is. Az okok inkább otthon, a családban keresendők. Nem volt ugyanis egyszerű nálunk a családi élet. Az édesanyámmal éltem, apám egyáltalán nem volt a képben. Hál’ istennek… Valószínű, hogy csak zavart volna. Egy idő után azonban baj történt, mert az édesanyám súlyosan megbetegedett, lerobbant, és a betegségének maradtak vissza tünetei is. Így hirtelen én lettem a családfő. Ezt a felelősséget elég rosszul éltem meg, és ebből fakadóan alakult ki az erős szorongásom. Most már nincs meg, mert szerencsére segített a terápia.

– Mi volt az a dilemmád, amivel a Háttér szakembereihez fordultál? Hiszen akkor már elég pontosan tudtad, hogy miben és hogyan vagy „más”.

– Éreztem, hogy vállalni kellene végre a melegségemet, adva hozzá az arcomat is, de nem tudtam, hogyan tegyem meg. Iszonyatosan nagy feladat ám az, hogy odaállj, és azt mondd a környezetednek: ez vagyok én. Meleg. Végigjártam az önmagam elfogadásához vezető utat a teljes tagadástól, de először még csak úgy, stikában: ez is én vagyok ugyan, de erről nem kell tudnia senkinek. Az ember elkezd eljárni olyan helyekre, ahol hasonszőrűekkel találkozhat, de még csak titokban, hogy a környezete ne is sejtse. Olyankor például, amikor buliztunk egy kicsit a barátaimmal, és a szokottnál bátrabbra ittam magam, néha észrevétlenül lecsatlakoztam, és egyedül elszöktem szaunába is, amiről sem a barátaim, sem édesanyám nem tudtak. Kint Bécsben gyakrabban megteszem ezt, de ott ez is teljesen más, mint itthon. Törzsközönségük van az ilyen helyeknek, és inkább csak üldögélnek az emberek a gőzben, és beszélgetnek. Nem kell fotómodell– vagy pornósztáralkatnak lenni ahhoz, hogy ne nézzék ki az embert onnan. Ezek a helyzetek persze mind–mind közelebb vittek ahhoz, hogy elfogadjam magam olyannak, amilyen vagyok.

A beszélgetés közben Roli lassan, fokozatosan jól megfigyelhető változáson ment át: ahogy haladtunk előre a történetmesélésben, úgy alakult át a beszédmódja, hanghordozása, és a szavait kísérő teljes gesztusrendszere is. Mondhatnám: az egész lénye. Az elején, amikor még a lánykapcsolatairól mesélt, egy fiatal férfi ült velem szemben. Egy átlagos fiatal fickó, aki a kalandjaira, kapcsolataira emlékezett egy kávéházi asztalnál. Némi túlzással: ülhetett volna akár egy füstös, piabűzös kocsmában, és mesélhetett volna az időt ott múlató, macsó törzsközönségnek is. Később viszont, ahogy lassan áttértünk a melegkapcsolataira, úgy alakult át a hangütése, és úgy lágyultak, úgy váltak nőiesebbé a kísérő kézmozdulatai; az egész elbeszélést kezdték átszőni „csajos” elemek. Megjegyzések a ruházkodásról, a „pasikról”, a világról. Ahogy időnként félhangosan fel–felnevetett, az már egy benne rejtező nőt idézett fel.

– A Háttér szakembereivel eltöltött tizenkét alkalommal sok mindenen átrágtuk magunkat – folytatta. – Sokat segítettek ezek az ülések a helyes önértékelésben, és például a kapcsolatteremtésben is. Azután jöttem például össze az első fiúmmal, de ott mondtam ki először magamról azt is, hogy meleg vagyok. És az, hogy kimondtam, fontos volt önmagam elfogadása szempontjából. Az ugyanis lényeges, de csak másodlagos dolog, hogy a környezetem elfogad így. Nekem saját magammal kell megbékélnem ahhoz, hogy rendben legyek. Én ott, akkor mondtam ki először, hogy nem tudom, mi vagyok, de hogy nem heteroszexuális, az biztos. Nagyon–nagyon félve bántam még akkor mindegyik szóval: meleg… biszexuális… Korábban nem is igen mondtam ki őket, inkább elkerültem, vagy éppen körülírtam a dolgot.

– Ki kell mondani?

– Igen. Muszáj! Ez is egy lépcsőfok: beismerni, hogy ez vagyok, tetszik vagy nem, akkor is! El kell idáig jutni. Akik ezt nem teszik meg, azoknak borzasztó lehet. Ez a belső kimondás sokkal nagyobb megkönnyebbülést okoz, mint amikor aztán a környezetednek is megvallod a dolgot. Ha ez megtörtént, ha túl vagy rajta, rosszabb, nehezebb dolog már nem várhat rád. Szokták is mondani: persze, ha a barátok nem fogadják el a melegségedet, majd lesznek helyettük mások. Így igaz. Ha viszont te magad sem fogadod el így önmagadat, azt a terhet egy életen át kell hurcolnod a hátadon. Persze az elutasító barátokat is „el kell gyászolni”, mert akkor is elveszítünk magunk mellől valakiket, de azok gyógyítható sebek.

– Végül mikor bújtál elő?

– Nagyon friss még ez az életemben. Tavaly kezdtem csak el, de aztán gyorsan, egy fél év alatt le is zongoráztam az egészet. Barátokkal, családdal, környezettel.

– Milyen reakciókkal találkoztál?

– Csak pozitívakkal. Szerencsés vagyok ezért. Érdekes volt, mert az én környezetem is hozta a tanult előítéleteit. Jöttek a szokásos kérdések. A kedvencem ezek közül: melyikőtök a lány? Melyikünk? Hát egyikünk se! Két fiú van a kapcsolatban. Vagy szinte mindegyikük eljutott odáig is, hogy: hát a hálószobában…? Basszus, mit érdekel az téged, hogy mi folyik a hálószobámban? Engem sem érdekel, hogy a tiédben mi folyik, én sem kérdezem meg, hogy te mit csinálsz ott. Vagy: gyakran megkérdezték például, hogy ki szokott takarítani.

– Mennyire tudtál türelmes maradni ezekben a helyzetekben?

– Teljesen. Rendkívül nyugodtan beszélgettem velük erről, sőt, egy idő után már kifejezetten élveztem is a dolgot. Feldobott a felismerés, hogy tudok érzékenyíteni, tudok felvilágosítani. Tetszett. A mai napig kapok kérdéseket a barátaimtól. Eszükbe jutnak újabb és újabb dolgok a melegséggel kapcsolatban, de ezek szelídek, mert a melegségem nem éri el az ő negatív ingerküszöbüket. Úgy járunk velük össze grillezésre, ottalvós bulikra, hogy én viszem magammal a kedvesemet, és abszolút semmi kirekesztés nincs. Pedig akad a baráti körben egy–két rasszista és „mindenfób”, minden újtól és minden másságtól félő, idegenkedő fazon is. Olyanok, akik egyébként romákkal, feketékkel, melegekkel, mindenféle kisebbséggel hangosan elítélőek.

– Nehéz volt velük, a baráti körödnek ezzel a kemény magjával őszintének lenni?

– Nem tagadom, féltem attól, ők hogyan fogadják majd a bejelentést, hogy a kedvesem nem csupán egy haver, barát, hanem több annál. Beszélgettünk vele erről előzetesen, és ő mondta: az alapján, amit róluk meséltem, ők inkább valami jelenséget utálnak. Egyszerűen azért, mert könnyű úgy utálni valamit, hogy annak számukra nincs arca. Különösen, ha otthon folyamatosan azt hallották a nagyszülőktől, szülőktől, hogy pfuj, feketék, pfuj, cigányok, pfuj, buzik és így tovább. Természetessé válhatott számukra, hogy mindezt utálni kell. Attól kezdve azonban, hogy ezt archoz, teszem azt, az enyémhez kötik, már nehezebb lesz a dolguk. Egy olyan emberéhez, akit régóta ismernek, akit szeretnek, akivel nagyon jóban vannak, akivel már sokat buliztak, marháskodtak együtt. Onnantól azt mondják: ó, hát te más vagy! Te a barátunk vagy, tőled elfogadjuk.

– Hogy ment a dolog?

– A legelső volt a legnehezebb, aztán már egyre könnyebb. Egy nagyon jó barátomnak bújtam elő először. Rajta próbáltam ki a dolgot, elég sok alkohol társaságában. Ez abban az időben történt, amikor éppen összejöttem kint egy iráni fiúval, aki Grazban él. Egy olyan országból, olyan kultúrából jött, amelyben az azonos neműek kapcsolatát bűnnek tartják, és halállal büntetik. Hivatalosan. Az viszont például teljesen elfogadott, hogy idősebb urak afféle hímringyókat visznek fel magukhoz a saját szórakoztatásukra. Mindemellett pedig közben átlagos heteró életet élnek. Efölött szemet huny ugyanaz a társadalom, ha viszont valaki egynemű kapcsolatban él, azt halállal büntetik. E miatt a kulturális háttér miatt ennél a fiúnál komoly gondok voltak az önelfogadással. Sokszor elmondta, hogy ha tehetné, és ha választhatna, akkor legszívesebben egy lánnyal élne, feleségül venné, gyerekeik lennének, és átlagos heteró életük lehetne.

– Az a bizonyos próba, a legjobb barátoddal…

– Ja! Az iráni fiúnál tett grazi látogatásom után itthon, Pesten, elmentünk ezzel a barátommal sörözni. Eléggé felöntöttünk a garatra, és ekkor kitettem a telefonomat elé, a képernyőjén egy fényképpel, és hozzátettem: igazából én most nála voltam… Meglepő módon annyit mondott csak, hogy: ja, jól van.

– Következhetett a család? Édesanyád?

– Nem, előbb még a baráti kör. Van egy nagyon régi, jó barátnőm, akit tizenkét–tizenhárom éves korom óta ismerek. Gimnáziumi osztálytársak voltunk, és a férjével is jó barátságban vagyunk. A tavalyi születésnapi bulimra terveztem, hogy szélesebb körben elmondom a dolgot a barátaimnak, mert úgy éreztem, hogy kész vagyok a teljes előbújásra, de tőle, Lillától azt kértem, hogy fussunk össze előbb, szeretnék vele beszélni. Tesztelni akartam rajta a hatást. Neki ugyanis egyszerű volt beszélnem a melegségemről. Tudtam, hogy nagyon liberális, és tudtam, hogy szeret engem. Amikor meghallotta, miről van szó, a nyakamba borult, hogy köszöni a bizalmat, és utána jót beszélgettünk. A születésnapi estén aztán úgy alakult, hogy a férjének is elmondtam. Ehhez azonban már az is kellett, hogy iszogassunk egy kicsit, mert tőle azért tartottam. Végül vele is leültem, hogy elmondjam neki, és ahogy belefogtam, abban a pillanatban kivert a hideg veríték. Azt mondják mások, hogy minden egyes előbújó beszélgetés olyan, mintha az első lenne. Reszkettem belül az idegességtől, miközben elmondtam Lilla férjének is, hogy beleszerettem egy fiúba, és hogy együtt vagyunk, akkor már másfél hónapja. Rám nézett, és azt mondta: jó, de akkor ettől te most más ember lettél? Nem, én ugyanaz vagyok. Jól van, baszd meg, én ettől még ugyanúgy szeretlek. Megölelt az a nagy mackó, és én jól éreztem magam attól, hogy beszéltem róla, és semmi baj nem származott belőle. Azóta is barátok vagyunk velük, és a többiekkel is, akiknek aztán elmondtam.

– Édesanyád hogyan fogadta?

– Ő csak valamivel később következett, mert tartottam a vele való beszélgetéstől. Akkor már megvolt a mostani párom, és egy alkalommal nála aludtam. Reggel, amikor hazamentem, édesanya azzal fogadott, hogy hol voltam, miért nem jöttem haza az éjjel. Nagyon feszengtem. Emlékszem, március elseje volt, vasárnap reggel fél kilenc, és anyu azt mondogatta, hogy ha összejöttem egy kislánnyal, nyugodtan mondjam el. Halkan megjegyeztem, hogy nem egy kislánnyal, hanem egy fiúval…

– Mire ő?

– Azt mondta: na végre, hogy kibökted! És elkezdett főzni, készülődni az én szokásos, vasárnap délutáni visszautazásomra. Ennyi volt. Nem azon háborodott fel, hogy egy fiúval jöttem össze, hanem hogy miért nem lehetett elmondani előbb. Miért nem bíztam meg benne annyira, hogy ezt hamarabb megtegyem? Olyan hülye vagy, fiam! Mit vártál? Hogy majd kiabálni, veszekedni fogok miatta? Egy dolgot kérdezett csak: boldog vagy? Mondtam: igen, nagyon. Akkor jó, ez a lényeg. Anyu azóta már meg is ismerte a kedvesemet. Időnként jól elbeszélgetnek, és nagy az egyetértés közöttük, különösen, ha engem kell szapulni. Persze nem komolyan…

Kívülállóként azt gondolhatnánk, hogy hatalmas megkönnyebbülést hozhat az előbújás, és megnyugvást, hogy nem kell már nyomasztó teherként hordozni a titkot. Rolinak azonban, amint mondja, időbe tellett ezt az érzést is megszokni.

– Közvetlenül utána nekem nehezebb lett egy kicsit – magyarázta. – A megelőző huszonöt–harminc évem alatt ugyanis jól megtanultam titkolni az életemnek ezt a másik részét. Titkolni azt, hogy van egy saját kis világom, amiről senki nem tud. Hogy van egy „sötét oldalam” is, ami jól megfér a másikkal, a „világossal”. Azt nem mondom, hogy ez így helyes, de én megtanultam ezt a kettősséget elfogadni, kezelni, és meg is szoktam. Az, hogy az előbújás után immár teljes nyíltsággal beszélhetek a dologról, és a környezetem is természetesnek tekinti, hogy fiú kedvesem van, először nagyon szokatlan volt. Ezt megszokni, az is egy fázisa a melegség belső elfogadásának.

S ha már egy olyan meleg fiatalemberrel beszélgethettem, aki napjainak nagy többségét tőlünk nyugatra éli, nem kerülhettük meg, hogy arról a közegről is szót váltsunk, amely itthon a szexuális és nemi kisebbségeket körülveszi.

– Önmagam teljes elfogadáshoz nekem az kellett, hogy két világvárosban élek, Bécsben és Budapesten. Itthon? Ha belegondolok, hogy, mondjuk, egy kisvárosban vagy faluban, esetleg egy erősen konzervatív, vallásos családban élve kínlódik valaki mindezzel, hát azt mondom: az ilyen ember lehet, hogy egy egész életen át hurcolja magával a terhet, anélkül hogy bárkivel is megosztaná. Ehhez képest már Pest is ég és föld különbség. A fiatalok többsége elfogadó, és az idősebbek is egy fokkal nyitottabban, de legalábbis kíváncsibban viszonyulnak a melegekhez. Sokan azt mondják, hogy divat lett melegnek vagy leszbikusnak lenni. Hát nem erről van szó, csak egyre többen mernek már kiállni az emberek elé, és azt mondani: felvállalom, hogy ez vagyok én. Meggyőződésem szerint nem a melegek, leszbikusok száma nőtt meg, hanem a nyíltság, amivel egyre inkább kezeli a társadalom a kérdést.

Beszélgetésünk ezen a tájékon elvesztette minden interjújellegét, és jóízű kávéházi csevejjé oldódott. Csajozásról, uram bocsá’, pasizásról, bulikról és szerelmekről folyt a szó, mígnem egy utolsó kérdéssel visszazökkentettem Rolit az eredeti kerékvágásba.

– Most hát boldog vagy így?

– Igen. Boldog és kiegyensúlyozott. Jól érzem magam a bőrömben.

NEM BETEGSÉG

Előző két riportkönyvemben a depresszió, illetve a függőségek kapcsán amellett érveltem, szakemberek és érintettek megszólaltatásával, hogy mindkét jelenség esetében betegséggel van dolgunk. A homo– és a biszexualitás viszont a tudomány mai állása szerint nem betegség, hiszen egyik sem szerepel a betegségek nemzetközi osztályozási rendszerében (BNO). Még azzal együtt sem az, hogy az elfojtott, eltitkolt homoszexuális irányultság – elsősorban a környezet reakciójától való félelmek miatt – gyakran okoz súlyos mentális problémákat; szorongást, depressziót és így tovább, és ezekkel már valóban szakemberhez kell fordulniuk az érintetteknek.

No de, ha nem betegség, akkor micsoda? A kérdést a téma egyik ismert hazai kutatójának, a tizenkettedik éve Londonban élő és általános felnőttpszichiáterként, valamint pszichoterapeutaként praktizáló Kórász Krisztiánnak tettem fel, amikor itthon járt látogatóban.

Kórász doktor kutatási területe a szexuális orientáció és identitás, illetve a szélesebb körű pszichiátriai politika.

– A homoszexualitás a szexualitásnak teljesen normális változata – mondta a kutató, aki több, közkézen forgó tanulmányt is írt már e témában. – Ha homoszexuális orientációról, vagyis beállítottságról beszélünk, akkor azonban nem elegendő a puszta szexuális viselkedésre gondolnunk. A jelenség ugyanis megnyilvánul a viselkedés mellett gondolatokban, fantáziákban, vágyakban is. Ránk maradt korabeli irodalmi szövegemlékek egyébként arról tanúskodnak, hogy a jelenség egyáltalán nem új, és az azonos neműek szerelme már az ókortól jelen van az ember életében.

– Voltak azonban olyan időszakok a történelemben, amikor ez a jelenség másként épült be a társadalmi gondolkodásba, mint most, és betegségként tekintettek a saját neműek szerelmére, illetve szexuális irányultságára.

– Igen, de mielőtt az orvostudomány a 19. században elkezdte betegségként kezelni a homoszexualitást, a jelenséget inkább erkölcsi és vallási alapon ítélte meg a társadalom. Hosszú századokon át devianciának, a szokások szándékos semmibe vételének, a kialakult szabályok felrúgásának tekintették, a 16. századtól pedig törvényileg is üldözték. Az orvostudomány a 19. században eredetileg azért kezdte betegségként vizsgálni és betegségnek tekinteni a jelenséget, hogy védje a homoszexuálisokat a törvényi üldöztetéstől.

– Miként jutott viszont el a pszichiátria arra a jelenleg általánosnak nevezhető álláspontra, hogy mégsem betegséggel, hanem természetes állapottal, hogy önt idézzem, a normalitás egy változatával van dolgunk?

– A pszichiátria általános álláspontja egészen a 20. század közepéig az volt, hogy a homoszexualitás minden esetben a lelki élet kóros jelenségeivel jár együtt, ezért gyógyítható, gyógyítandó…

– …tehát betegség.

– Igen. Ezt a nézetet azonban döntően olyan vizsgálatok sugallták, amelyeket olyan homoszexuálisokon végeztek, akik már eleve valamilyen pszichiátriai kezelés alatt álltak. A múlt század ötvenes éveitől kezdve aztán egymást követték azok a tudományos kutatások, amelyek egyre jobban megkérdőjelezték a betegséggé minősítést. A hetvenes évek elején heves viták bontakoztak ki a kérdéssel kapcsolatban, aminek eredményeként az Amerikai Pszichiátriai Társaság törölte is a homoszexualitást a mentális zavarok ott használatos listájáról. Magáévá téve ezzel azt az álláspontot, hogy az azonos neműek iránti vonzalom az emberi szexualitás egy normális variánsa.

Tegyük hozzá e ponton Kórász doktor szavaihoz, hogy szűk két évtizeddel később az Egészségügyi Világszervezet (WHO) is követte az amerikai pszichiáterek álláspontját, és 1990–ben törölte a homoszexualitás úgynevezett BNO–kódját. Ez azt jelenti, hogy azóta nem szerepel a diagnosztizálható pszichiátriai betegségek sorában.

– Az uralkodó álláspont szerint tehát önmagában a homoszexualitással nincs dolga a pszichiátriának, pszichológiának. Legfeljebb a társadalom előítéletessége miatti következményekkel…

– Ez azért egy kicsit árnyaltabb kérdés. Az orvoslás jelenlegi fő áramlatai szerint alapvetően nincs, de például Dél–Amerikában, ahol még erősebben hat a pszichoanalízis módszere, kevésbé fogadja el az orvosszakma az Észak–Amerikában és Európában uralkodóvá vált álláspontot. Ott sokan úgy tartják még, hogy a homoszexuális irányultság egy megrekedt állapot, amin változtatni lehet. Közülük egyesek azt mondják: ha egy érintett nincs ezzel az állapotával megelégedve, és szeretne rajta változtatni, akkor érdemes lehet megnézni, hogy ez lehetséges–e, és hogyan.

– Mi mindennel kísérleteztek ennek érdekében az orvosok?

– Régebben elterjedtek voltak az úgynevezett reparatív, vagyis helyreállító, visszaállító terápiák, de azokat a legtöbb helyén a világnak már kezdik betiltani. Az USA legtöbb államában és Nyugat–Európában ez már megtörtént. Számos olyan szakcikket lehetett az utóbbi időben olvasni arról, hogy ezek nemcsak hatástalanok voltak, de számos esetben egyenesen károsak is a terápiába vont személyre. Ez pedig ütközik az orvostudomány „ne árts!” parancsával. Az említett pszichoterápián kívül próbálkoztak még sok minden mással is. Többek közt hipnózissal, elektrosokkal, lobotómiával, vagyis az agy egy részének műtéti roncsolásával, lelki vallásterápiával, hormonkezeléssel és úgynevezett averziós terápiával is, amelynek során a kezeltekkel igyekeztek megutáltatni saját szexualitásukat. Ezzel ellentétben, főként Észak–Amerikában, erősen terjednek már az úgynevezett megerősítő terápiák azok számára, akik nehezen fogadják el saját homoszexualitásukat. A társadalom egyértelmű érdeke ugyanis az, hogy segítsünk az érintetteknek kiegyensúlyozott életet élni.

Ide, a Kórász doktorral folytatott beszélgetésnek ehhez a pontjához kapcsolódik egy rövid kitérő. Az interneten és az LMBTQ–szakirodalomban részletesen lehet olvasni az ex–gay vagy más néven Exodus mozgalomról. Ez az irányzat és mozgalom olyan csoportokból áll, amelyek célja a homoszexuális vagy biszexuális irányultság heteroszexuálissá változtatása. Ennek érdekében például önsegítő csoportokat támogattak, amelyek olyan, elsősorban vallásos – leginkább keresztény – embereknek igyekeztek segíteni, akik számára a homoszexuális életforma elfogadhatatlannak látszott, és akik ezért az önmegtartóztatást választották, illetve heteroszexuális életre szerettek volna áttérni.

Az Exodus mozgalom alapító tagjai és vezetői végül 2007–ben formálisan is bocsánatot kértek a szervezet által kezelt összes érintettől. Elismerték: tévedtek, amikor megalapították mozgalmukat, és harminc éven át azt hirdették, hogy a homoszexualitás bűn, s hogy gyógyítható. A kezeléseikkel – vallották meg – csak ártottak: depresszióba, öngyilkosságba hajszoltak embereket, családokat tettek tönkre. Ugyanakkor, ismerték el szintén, a harminc év alatt egyetlen olyan emberrel sem volt dolguk, akit sikerült volna „átnevelni”, vagyis heteroszexuálissá tenni. A mozgalom egyik vezetője, egy bizonyos Darlene Bogle így fogalmazott akkor: nem a szexuális orientációt kell gyógyítani és megváltoztatni, hanem a társadalomban és vallásban elterjedt gyűlölködést, ami sérti a homoszexuális embereket és családjaikat.

– Tudja–e már a tudomány, hogyan alakul ki, mi okozza a homoszexualitást? – folyt tovább a beszélgetésünk Kórász doktorral.

– Rengeteg elmélet ismert, de ma még semmi biztosat nem tudunk. Létezik például biológiai megközelítés, eszerint az agyban keresendők a szexuális orientációt vagy legalább a hajlamot meghatározó területek, amelyeknek a „parancsait” aztán a szerzett tapasztalatok esetleg módosíthatják. Freud, a pszichoanalízis atyja viszont az alkati biszexualitásban hitt, ami szerinte minden emberben megtalálható. Úgy vélte, hogy hirtelen erős testi vagy lelki hatások, traumatikus életesemények bárkiből előhívhatják ezeket a veleszületett ösztönöket. Az amerikai, szintén pszichoanalitikus Irving Bieber és munkatársai viszont leírnak például egy sajátos családi modellt a meleggé válás okaként, közönyös, elutasító apával és túlságosan védelmező, domináns anyával, ahol a fiúnak nincs megfelelő apaképe. Ezeket az elméleteket a végtelenségig lehetne sorolni, ám egyértelmű bizonyíték jelenleg egyikre sincs. Mert mi van például azokkal, akik azt mondják, hogy kiváló kapcsolatuk volt az apjukkal, és mégis homoszexuálissá váltak? Vagy, akik szeretetteli, tökéletes, heteroszexuális mintacsaládban nőttek fel, és mégis a saját nemükhöz kezdtek vonzódni?

– Lehet ebben szerepe a genetikának?

– Korábban arról beszéltek a kutatók, hogy több gén együttes hatása lehet az ok, de nem találták meg teljes biztonsággal azokat sem. Mert a genetikai meghatározottság tükrében hogyan magyarázhatók az olyan jellegű esetek, amikor egy férfi heteroszexuális életet él negyven–ötven éves koráig, és azt mondja, soha korábban nem volt egyetlen homoszexuális gondolata sem. Amikor a feleségével szexuális életet élt, nem gondolt fiúkra, hanem igenis a női test látványa izgatta fel. Aztán ötvenéves kora táján ez egyszer csak megváltozik, és attól kezdve vagy biszexuális, vagy meleg lesz belőle. És ez egyáltalán nem egyedi eset. Az a tapasztalatom, hogy a szexuális irányultság és a nemi identitás változhat, és olykor változik is.

– Nagy és indulatos társadalmi viták folynak évek óta a meleg, illetve leszbikus párok gyermek–örökbefogadásáról. Vannak–e arra nézve tudományos vizsgálati eredmények, hogy az egyébként kiegyensúlyozott családi életet élő meleg vagy leszbikus párok által nevelt gyermekek veszélyeztetve lennének az úgynevezett szivárványcsaládokban?

– Arra van bizonyíték, hogy egyes esetekben a szivárványcsaládokban élő gyermekek kínosan érzik magukat, ha barátaik vagy mások tudomást szereznek arról, hogy nekik két anyukájuk vagy két apukájuk van, ami nyilvánvalóan a társadalmi előítéletességnek tudható be. Az egyébként kiegyensúlyozott családi életet élő meleg vagy leszbikus párok által nevelt gyermekek veszélyeztetettsége nem áll fenn. Tudományosan ez már réges–régen bizonyítást nyert. A kérdés tudományos vizsgálata akkor kezdődött el, amikor Amerikában egyre több olyan válóper zajlott, amelyben az egyik fél melegnek vagy leszbikusnak vallotta magát, és emiatt a bíróságok szinte automatikusan a másik félnek ítélték a közös gyermekeket. A bíróságok azonban szerettek volna tudományos bizonyítékot is arra, hogy ez az ítélkezési gyakorlat jó és helyes. A kutatásokból nyert adatok egyáltalán nem erősítették meg a homoszexuálisokkal szembeni különbségtétel indokoltságát a gyermekelhelyezések során. Sőt, feltártak sok olyan esetet, amelyből az látszott, hogy egy meleg szülő vagy meleg pár még jobb, stabilabb környezetet teremtett a gyereknek, mint egy átlagos hagyományos család.

– Ez érdekes, mert a melegek örökbefogadási lehetőségének ellenzői éppen azzal érvelnek, hogy a látott minta nyomán ezek a gyerekek maguk is meleggé, leszbikussá válhatnak.

– Tudományosan ez az állítás is megdőlt már. Az egyik ilyen ellenzői vélemény az volt, hogy ha egy leszbikus vagy egy meleg pár neveli a gyereket, akkor nem lesz meg a férfi vagy éppen a női mintája és példaképe. Ezt a bizonyos példaképet azonban nem feltétlenül csak a párban, a közvetlen családjában találhatja meg a gyerek. Lehet az a minta külső személy is: egy tanár, egy rokon, a családnak egy barátja, nagymama, nagypapa… Az elmúlt évtizedekben többtucatnyi tudományos kutatás vizsgálta, milyen hatással van egy gyermekre, ha azonos nemű pár neveli. Az Amerikai Pszichológiai Társaság több mint száz empirikus, tehát gyakorlati megismerésen alapuló tanulmány alapján készített áttekintése megállapította: egyetlen kutatás sem támasztja alá, hogy az azonos nemű szülők gyermekei bármilyen szempontból hátrányosabb helyzetben lennének, mint az ellentétes nemű párokéi. Sok országban az örökbefogadásért felelős állami szervek kifejezetten keresik az azonos nemű örökbefogadó párokat, ők ugyanis a tapasztalatok szerint szívesebben fogadnak be idősebb vagy etnikai kisebbséghez tartozó gyermekeket is, mint a heteroszexuálisok.

*

Az ötvenedik évén túl járó Imre életének és melegségének története ékes bizonyíték arra, hogy a fentebb emlegetett Exodus mozgalom bocsánatkérése helyénvaló volt: az úgynevezett reparatív – visszaállító, visszanevelő – terápiák hatástalanok, mi több, ártalmasak, így nincs helyük az orvosi gyakorlatban.

Imre személyében nyitott, rendkívül rokonszenves embert ismertem meg, aki azonban valahol mélyen valószínűleg már élete végéig kénytelen hordozni magában annak az elvetélt terápiakísérletnek a rossz emlékét.

Íme a története, ahogyan elmesélte egy zajos kávézó forgatagában.

Huszonnégy éves lehettem, amikor azzal szembesültem, hogy valami nem stimmel nálam. Nem tudtam, mi az, csak azt, hogy valami nincs rendjén. Sokat jártam akkoriban külföldön, Nyugat–Európában, és azon kaptam magam, hogy látogatom a bevásárlóközpontok férfifehérnemű–osztályait, és nézegetem az ott kitett képeket. Itthon akkoriban még nem nagyon lehetett csaknem meztelen férfitestek fotóit nyilvánosan látni, és ez újdonságnak számított számomra. Azt vettem észre, hogy tetszenek nekem ezek a fiúk. Magyarországon akkoriban jelent meg a Kacsa Magazin, amelyben meztelen fotókat is közöltek. Kezembe került egyszer, fellapoztam, és találtam egy pornóképet két férfiról. Belém hasított a felismerés: basszus, hiszen én erre vágyom! Ezt akarom! Kemény felismerés volt. Nagyon megütött. Megismertem aztán egy velem egykorú srácot, és nagyon beleszerettem. Szerelem volt első látásra. Ez azért jelentett nagy tragédiát és gyötrelmet, mert akkor már nős voltam. A feleségem ott feküdt mellettem, három gyerek a szomszédban, és én arra ébredek reggel, hogy kurvára szerelmes vagyok egy pasiba. Rémisztő és korábban elképzelhetetlennek tartott helyzet volt. Mi lesz most?

Persze előfordultak már korábban is jelek, ezeket azonban csak most, utólag látom ilyen tisztán. Tizennégy éves voltam például, amikor az általános iskola nyolcadik osztályában volt egy osztálytársam, igazi szépfiú. Izmos, kisportolt. A tornaöltözőben egyszer ott állt velem szemben, teljesen csupaszon. Ránéztem, tátva maradt a szám. Rácsodálkoztam, de akkor még nem értettem, hogy ez mi volt. Később jöttem csak rá, hogy ez már a melegségemet előrejelző élmény volt.

Budapesten nőttem fel, de külső kerületben, ami olyan volt akkoriban, a hetvenes években, akár egy nagy falu. Családi házas övezet, kevés gyerekkel. Olyan iskolába jártam, ahol harmincan voltunk egy egész évfolyamon. Akár egy kis, vidéki suliban. Nem éltem nagyvilági gyerekként, nem volt túl sok barátom. Talán azért is lettem kissé visszahúzódó, mert sosem jöttem ki a fiúkkal olyan jól. Ez megmaradt felnőttkoromra is, máig sem találom a hangot a heteró férfiakkal. Velem ugyanis sem a nőkről, sem a fociról nem tudnak beszélgetni. A bankszektorban dolgozom, és ez köztudottan eléggé homofób közeg, pedig tele van melegekkel. Erős a versengés a heteró férfiak között, erős a macsóság, sokan vágynak a domináns hím szerepére. Miután pedig nekem nem jön be sem a hímsovinizmus, sem pedig a homofóbia, nemigen barátkozom ott.

Visszatérve ahhoz a bizonyos reggelhez, amikor arra riadtam, hogy szerelmes vagyok: nem azonnal, de egy rövid idő után elmondtam a feleségemnek a dolgot. A reakcióiban a rémület, a düh, a fájdalom és a jövőtől való riadalom keveredett egymással. Hogy fog egyedül boldogulni a három gyerekkel? A legkisebb kétéves volt akkor, a nagyobbak három– és ötévesek. Sajnos nem értette, hogy én ezt nem akartam, és hogy mindez nem szándékosan történt. Amikor találkozunk, a mai napig el szokott hangozni tőle, hogy jól átvertem, mert belevittem egy olyan házasságba, amiről eleve tudtam, hogy nem fog működni. Hát én ezt nem tudtam! Fogalmam sem volt róla. Átverni pedig végképp nem akartam. Hogy is akarhattam volna, miután igazi konzervatív családból származom, és az apám mindig azt mondogatta: fiam, neked a nevünket tovább kell vinned. Családot alapítanod, gyerekeket nemzened. Nem is volt más minta előttem. Ezt hallottam, ebben nőttem fel, amióta az eszemet tudom, az apám mindig ezt mondogatta nekem… Ezek után, tizennyolc éves korunkban házasodtunk össze a feleségemmel, rögtön az érettségi után. Jöttek sorra a gyerekek, nem is volt időm gondolkodni azon, hogy ki vagyok én tulajdonképpen.

1993–at írtunk, és én semmit nem tudtam a homoszexualitásról, a melegségről. Nem nagyon volt irodalma, nem volt még internet. Amikor felismertem, hogy vonzódom a férfiakhoz, azt gondoltam, hogy abnormális vagyok, természetellenes ez az egész. És azt hittem, rajtam kívül senki sincs a világon, aki ezzel a helyzettel birkózna. Azokban az időkben sokat jártam autóval vidékre, és az útjaimon alig volt olyan félóra, amikor legalább egyszer nem fordult volna meg a fejemben, hogy szemben jön egy kamion, és én félrefordítom a kormányt. Véget vetek ennek az egésznek. Napi szinten meg kellett élnem, hogy csak ezt az egyetlen kiutat látom abból a helyzetből. Az első „meleg évem” így telt el.

Volt egy pszichológus ismerősünk, elmentem hozzá, hogy mit tudunk tenni. Ő néhány perc után megállapította, hogy lenevelhető vagyok a melegségről, és ennek én akkor irtózatos módon megörültem. Merthogy családom van, gyerekeim, akiket szeretek, és akiket nem akarok elveszteni. Nem akartam, hogy apa nélkül nőjenek fel. Csináljuk! A pszichológus elküldött egy pszichiáterhez egyéni terápiára. Szerencsémre akkor elektrosokkot már nem alkalmaztak, de azért úgy is egy nagyon kemény, egyéves időszakot csináltam végig. Hetente kétszer jártam pszichoterápiára. Számomra egészen fura, fals módon az anyámmal való kapcsolatom állt a terápia középpontjában. Akkoriban ugyanis domináns volt az a szakmai nézet, hogy a melegséget alapvetően a terrorizáló anya és a jelen nem lévő apa kettőssége okozza. Mi azzal foglalkoztunk a terápiában, hogy az anyám mennyire terrorizált, mennyire befolyásolt, mennyire akarta az akaratát rám erőltetni, és mennyire nevelte belém az esetleges meleg tulajdonságaimat. Aztán pedig, hogy az apám mennyire volt jelen az életemben. Azon is dolgoztunk, hogy mennyire vagyok férfias, mennyire vannak olyan férfias szokásaim, amilyen például a barkácsolás. Egészen elmebeteg hülyeség volt az egész. A terápia legnagyobb része hipnózisban zajlott.

Egy év után az orvos azt mondta: kigyógyultam. Akkor tulajdonképpen úgy is tűnt. Eszembe nem jutott, hogy az a terápia káros is lehet. Örültem, hogy ez történik velem. Öt évvel később viszont már úgy gondoltam, hogy az a pszichiáter, aki ezt művelte velem, adja vissza a diplomáját. Egyértelművé vált ugyanis, hogy lényegesen több kárt okozott a terápiája, mint amennyi előnye volt. Ma már pontosan tudom, hogy öt évet elvett az életemből. Öt értékes, fiatal esztendőt, amit arra fordíthattam volna, hogy megéljem, feldolgozzam a melegségemet, és ne azt képzeljem magamról, hogy heteroszexuális vagyok. Négy évvel később ugyanis újra előtört a melegség belőlem. Addig tartott az elfojtás, mert az tisztán csak az volt, nem pedig gyógyulás. Ennyit tudott nálam elérni ez a pszichiáter, ilyen mélyen tudta csak elültetni bennem a heteroszexualitásom tudatát. Az egy év terápia után még négy esztendeig tudtam azt gondolni magamról, hogy minden rendben, mert heteró vagyok.

A házasságunk persze megmaradt. Ez közös döntés volt. A feleségem támogatott a terápiában, mert nyilván neki is az volt az érdeke, hogy a család együtt maradjon. Amikor aztán kiderült, hogy a terápia hatása csak átmeneti, két súlyos lelki teherrel kellett megküzdenem. Egyrészt azzal, hogy lám, még egy terápiát sem tudok eredményesen végigcsinálni, még erre sem vagyok képes a családom érdekében. Bűntudatom lett újra. Másodikként pedig újra meg kellett küzdenem azzal az érzéssel, hogy meleg vagyok. Elölről kezdhettem megint a feldolgozás folyamatát. Elfogadni a melegségemet, és kimondani, hogy meleg férfiként akarom élni az életemet. Másodszorra persze már sokkal nehezebb volt mindez, mert egy sokkal súlyosabb bűntudat is nyomasztott. A terápiával olyan szinten okozott a személyiségemben kárt az a pszichiáter, ami miatt sokáig meg tudtam volna ölni dühömben.

Kezdhettem mindent elölről. Mindez már 2000–ben történt. Elmondtam a feleségemnek, hogy ennyi volt a terápia hatása. Két fiunk van és egy lányunk, és akkor már én mondtam ki: a két fiúval nem lehet megtenni, hogy éppen akkor, a saját szexualitásuk bimbózásakor elmondjam nekik a dolgot. Megállapodtunk a feleségemmel, hogy együtt maradunk, megőrizzük a családi látszatokat, egészen addig, amíg már a legkisebb gyerek is olyan korú lesz, hogy el lehet neki is mondani a történteket. Még több mint tíz évig éltünk együtt.

A megállapodás után elkezdtem egy másfajta életet élni. Az ismerkedés az interneten indult. Az elején kizárólag hozzám hasonló, rejtőzködő, nős férfiakkal. Egyrészt, mert magamat is biztonságban akartam érezni, másrészt pedig azt gondoltam, hogy ők nem lehetnek rám veszélyesek, hiszen ők is ugyanazt akarják, mint én: a család mellett megélni a homoszexualitásukat. Ez így jól is működött. Voltak rövidebb–hosszabb kapcsolataim, nős pasijaim. Az utolsó ilyen viszonyom, már a házasságunk végén, három évig tartott. Ekkor már a feleségemnek is volt egy tartós kapcsolata, és mindkettőnknek volt hetente egy szabad éjszakánk, pénteken és szombaton, felváltva.

Mindketten tudtuk, hogy a házasságunknak akkor lesz teljesen vége, amikor én eljutok oda, hogy megosztom a gyerekekkel a melegségemet. Egyik nap aztán, már 2007–ben, úgy ébredtem, hogy van egy szerelmem, akivel együtt akarok élni. Nem akarok tovább hazudni senkinek, mert ez a hazugság, amit húsz éven át hordoztam magamban, nagyon megviselt. Hatalmas lelki teher volt, és mi a gyerekekkel úgy éltük le az életünket, hogy ők, mielőtt a váláskor el nem mondtam nekik a dolgot, semmit nem észleltek a melegségemből. Akkor azonban úgy éreztem, hogy nem akarom már tovább úgy élni az életemet. A legkisebb gyerek tizenhat éves volt. Mindhárman a saját személyiségüknek megfelelően fogadták a bejelentést. A lányom a legidősebb, ő egy órán keresztül faggatott mindenről. Még a szexről is. Mindent megkérdezett… Nyitott volt, de ez nem is véletlen, hiszen az általános tapasztalatok szerint az ellenkező nemű gyerekek mindig könnyebben fogadják el szülőjük másságát. Az azonos neműek már sokkal nehezebben, mert a saját szexualitásukat érzik megkérdőjeleződni. Ez történt az én két fiammal is, főleg a kisebbel. Nem a bejelentéskor, hanem később, már a saját felnőtt élete során. A nagyobbik fiam nagyon érzékeny, ő akkor csak annyit mondott, hogy apa, így is szeretlek. A kicsi pedig, aki nem egy szószátyár gyerek, csak annyit tett, hogy megölelt… Nem volt kérdés, hogy mindhárman támogatók, és szeretnek. Nem volt ebből semmi probléma, azóta is nagyon jó kapcsolatban vagyunk egymással.

Most így már teljesen jól vagyok. Párkapcsolatban élek, a szüleimmel már a kezdet kezdetén közöltem a dolgot, és egyedül a munkahelyem az, ahol nem terjesztettem a melegségem hírét. Bár, ha valaki most rákérdezne, már ott sem tagadnám le.

ELŐTÉRBEN A HÁTTÉR

2020 egyik augusztusi vasárnapjának kora délutánján egy maroknyi meleg férfi gyülekezett Budapesten, a Fiumei úti Nemzeti Sírkert főbejáratánál, hogy az immár évtizedes hagyományoknak megfelelően virágot vigyenek együtt Kertbeny Károly 19. században élő újságíró, műfordító, könyvész, bibliográfus és melegjogi érdekvédő sírjához. Valószínűleg kevesen tudják, hogy Kertbeny volt a homoszexualitás és heteroszexualitás szavak megalkotója is – amely szavak aztán szerte a világon elterjedtek, és szinte minden nyelvben meghonosodtak.

A sírkert főbejáratán belül két rendőrautó is parkolt a szervezők kérésére, a meghirdetett megemlékezés rendjének biztosítására. Arra az esetre, ha netán feltűnnének itt is a melegrendezvények gyakori hívatlan vendégei, a szélsőjobbos kemény mag tagjai, akik olykor a fizikai atrocitásoktól sem riadnak vissza. A rendőrök azonban egy idő után elmentek, látván, hogy ezúttal nem várható semmiféle rendzavarás. A jelek szerint a kemény mag ingerküszöbét nem érte el a koszorúzás és megemlékezés híre, s nem hagyták ott egy kis balhé kedvéért a vasárnapi húslevest.

A maroknyi csoport még várakozott egy kicsit, majd elindult Kertbeny sírja felé. Egyetlen heteróként én magam is csatlakozhattam a csoporthoz. Néhányukat korábbról ismertem már, a többiekkel pedig gyorsan összeismerkedtünk.

Afféle baráti séta volt ez, néhány coming outolt – másságát már a nyilvánosság előtt is felvállaló – újságíró és pár fiatal melegjogi aktivista részvételével, akiket a párjaik is elkísértek ez alkalommal. Séta közben megálltunk néhány percre Faludy György nagyszerű költőnk és műfordítónk végső nyughelyénél, akiről az önéletrajzi írásaiból egyértelműen tudhatjuk: vonzódott a saját neméhez is, és életének rövidebb–hosszabb szakaszaiban homoszexuális szerelemben és kapcsolatban élt.

Tovább sétálva, jutott egy szál virág a nemrég elhunyt Karinthy Márton – apjával, Ferenccel, és nagyapjával, Frigyessel közös – sírjára is, mellé pedig néhány emlékező jó szó az egykori színműíróról, rendezőről és színházigazgatóról. Marci, ahogy a megemlékezők emlegették, bevallása szerint tizenhét évesen vesztette el a szüzességét – mindkét irányban –, s aztán már ilyen módon élte végig az egész életét: feleséggel, egy gyermekkel, ugyanakkor nyilvánvaló meleg szerelmi kapcsolatokkal.

Kertbeny Károly sírjához érve, a sétát meghirdető Háttér Társaság aktivistája, Hanzli Péter mesélt a jelenlévőknek arról az emberről, akinek emlékét az árnyas fák alatt meghúzódó márvány sírkő őrzi az utókornak. Arról az emberről, aki Petőfi Sándort, Arany Jánost, Vörösmarty Mihályt, Jókai Mórt fordított különböző európai nyelvekre, főként németre, és aki egy dologban jóval megelőzte a korát: nemcsak alapvető és máig is használatos szavakat alkotott a szexuális irányultság megjelölésére, de sokat írt is a homoszexualitással kapcsolatban. Mindezt a 19. század közepén, szembemenve a kor uralkodó gondolkodásával és előítéleteivel. Írásaiban kiállt amellett, hogy a homoszexualitás veleszületett, megváltoztathatatlan tulajdonság, ugyanakkor – korát jóval megelőzve – már a magánélet szentségének érvét is használta. Felhívta a figyelmet arra, hogy számos ismert és jelentős történelmi személyiség is vonzódott a saját neméhez. Mindezt pedig az az ember tette, írta, aki nem vallotta ugyan magát homoszexuálisnak, de akinek kéziratos formában fennmaradt naplójából férfiakkal folytatott szexuális kapcsolatokra is lehet következtetni. Ezekben a munkáiban a saját nemükhöz vonzódó emberek megnevezésére már – a korabeli francia és német nyelvben elterjedt pederaszta szó helyett – a homoszexuális kifejezést használta. (A homoszexualitás szó a görög „homo” – „azonos” jelentésű – előtag és a latin „sexus” – „nemiség” jelentésű – utótag összevonásával keletkezett. Nyomtatásban, mint homosexualität, először Kertbeny egy 1869–ben, névtelenül közreadott, német nyelvű pamfletjében fordult elő.)

A sírkerti sétánk egy igazán furcsa pár közös nyughelyénél ért véget. A hagyományos küllemű márvány síremléken két, egymásra néző, ötvenesnek látszó férfi ovális fotója látszik, abban a műtermi beállításban, ahogyan az 1900–as évek első felében a házastársakat ábrázolták a fényképészek. Az 1875–ben született Bartalus András református hittantanár, iskolaigazgató, valamint az 1883–as születésű Lörincz János magyar királyi csendőr törzsőrmester élete sajátságos módon, érdekes pontokon kapcsolódott össze. Közös lakcím, legalább két évtizeden át, közös sír, azon a közös fotó, no és egy törés mindkettejük pályafutásában, csaknem azonos időben: Bartalus igazgatóból hivatalnok lett, míg Lörincz főtörzsőrmesterből, ma már aligha kideríthető módon, nyugalmazott törzsőrmester. Hogy felvállalták, vagy kiderült róluk, nem lehet pontosan tudni, csak annyit, hogy egy közös időpontban mindkettejük pályája megbicsaklott.

Hanzli Péter mindezt Csiszár Gábornak, a Mások című újság munkatársának oknyomozó írása nyomán mesélte el ott, a „furcsa pár” sírhelyénél állva. Az újságírói oknyomozás eredményeként a ma élő melegek nem véletlenül tekintenek e két férfira úgy, mint – valószínűleg – párban élő meleg elődeikre, és nem véletlenül hoznak minden évben virágot a sírjukra.

*

Egykor volt és szeretve tisztelt középiskolai tanárom azt mondta egyszer: ha valami új dologgal találkozol az életben, soha ne ijedj meg tőle; ha kellő kíváncsisággal és megfelelő tisztelettel közelítesz felé, az feltárja majd magát előtted, és megmutatja a titkait. A tanár úr már rég a túlvilági útjait rója, de a szavai óhatatlanul eszembe jutottak, amikor – e könyv anyaggyűjtése kapcsán – először csengettem be a Háttér Társaság budapesti, Balzac utcai irodájába. Kérdések kavarogtak bennem. Hogy miként fogadnak majd, heteró újságírót, aki a világukat akarja felderíteni, megismerni, bejárni. Az ő világukat. Aztán, hogy van–e egyáltalán két külön világ, vagy csak mi, emberek emelünk magunk közé senkinek sem jó, buta és céltalan, magas falakat? És vajon kiket találok majd ott, az előítéleteinkből emelt falakon túl? Mintha csak tényleg valami távoli, titokzatos, ismeretlen helyre igyekeztem volna, ahol még soha nem jártam, s nem pedig ide, a szomszédba, a XIII. kerületbe.

Az irodában a szervezet két aktivistája várt. Nagy Sándor, a Háttér Archívum és könyvtár programjának alapítója és első vezetője, valamint az utód, Hanzli Péter, az LMBT Történeti hónap program vezetője. Két kedves, közvetlen, rokonszenves, középkorú úr. Mindketten kutatói a nemzetközi és hazai LMBTQ–történelemnek, és szegről–végről szakmabéliek, lévén maguk is írogató emberek.

A félelmeim két perc alatt semmivé foszlottak, és az alapkérdésemre is válasz született: nincs két világ, csak egy, és azokat a bizonyos falakat tényleg mi magunk raktuk, évszázadok alatt, súlyos előítélet–téglákból.

Először arról kérdeztem őket is, hogy ha már nem betegség, akkor ők miként határoznák meg ezt a – meleg, leszbikus, biszexuális és a többi – élethelyzetet, illetve, miként látják ők vajon, a saját tapasztalataik nyomán, e másság kialakulásának okait. Sándor sajátos, fordított módon, de figyelemre méltó logikával közelített a kérdéshez.

– A heteroszexualitás, tehát az ellenkező neműek közötti szerelem okait, érdekes módon, nem kutatja senki – mondta. – Mert azt természetesnek tartjuk, hogy van, hogy létezik. A homoszexualitás okait viszont nagy erőkkel keresik, pedig a szerelemnek és a szexualitásnak ez is ugyanolyan természetes változata, mint a különböző neműeké.

– A különbségtétel oka egyedül az, hogy az ellenkező neműek szerelme a többségre jellemző szexuális gyakorlat – tette hozzá Péter –, míg ez ránk, egy kisebbségre.

Ezután egy rendkívül érdekes, rendhagyó történelemórát kerekítettek elém, egymást kiegészítgetve, eljutva a históriai szállal egészen napjainkig.

– Ha visszamegyünk a történelemben, mondjuk, az ókori görög kultúráig – kezdte Sándor az időutazást –, azt láthatjuk, hogy ott az élet része volt, ha két férfi, akár csak szórakozásból, időtöltésből is, együtt van. Nem mondták rájuk megbélyegzően, ne adj’ isten, gyűlölködve, hogy ezek itt ilyen–olyan buzik. Ismerünk olyan kultúrantropológiai, vagyis az ember személyiségének kialakulását és formálódását konkrét közösségi viszonyok között tanulmányozó kutatásokat, amelyek alapján azt a következtetést vonták le a kutatók, hogy a szexualitásnak sokféle változata létezett már a kezdeti időkben is. Voltak korok és helyek, amikor és ahol például a felnőtté, férfivá válási szertartás része volt, hogy egy érettebb felnőtt férfi beavassa a fiatalabb fiút mindenféle férfias dolgokba, közvetlenül megtanítva őt többek között a szexuális életre is. Ez része volt az akkori törzsi társadalmak szokásrendjének, miként később a már említett ókori görög világnak is. Tulajdonképpen csak a kereszténység kialakulásával kezdett terjedni az a nézet, hogy ez természetellenes dolog. Mert, mondták, a természetes dolog az, ha egy férfi és egy nő egymásba szerelmes, az azonos neműek kapcsolata viszont természetellenes. De ugyanígy természetellenesnek kezdtek bélyegezni bizonyos, házasságon belüli szexuális együttléteket is. Meghatározták, hogy bizonyos fajta nemi aktusok természetesek, mások viszont nem. A keresztény vallások aztán eljutottak odáig is, hogy ami szerintük nem természetes, az Isten ellen való, tehát bűn, és büntetni kell. A középkorban a jog is elkezdte a homoszexualitást, illetve ahogy akkoriban mondták, a szodómiát üldözni, és az európai országok sorra alkottak úgynevezett szodómiatörvényeket, amelyek többségükben hallállal büntették az azonos neműek együttlétét. Ezek hosszú évszázadokon keresztül hatályban maradtak, és csak a 19. században kezdtek el erről a kérdésről szabadabban gondolkodni a világban. Akkor enyhült a szigor, de az 1830–as években még Angliában is végeztek ki „szodomitákat”.

– A 19. század végétől, a 20. század elejétől uralkodóvá vált a modern világban az a megítélés – vette vissza újra a Péter a szót –, hogy ez betegség, és a legtöbb országban így is maradt egészen a hatvanas–hetvenes évekig. Jó néhány helyen egymással párhuzamosan élt a büntetőjogi és a betegségkénti megítélés. Magyarországon viszonylag korán, egy 1961–ben alkotott és egy évvel később hatályba lépett törvény törölte el a felnőttek beleegyezésen alapuló homoszexuális kapcsolatainak büntethetőségét, Angliában viszont csak ’67–ben, a két Németországban pedig még később, 1968–69–ben történt meg ugyanez. Ez a törvényalkotó munka szinte mindenhol hosszú folyamat volt. Angliában például tíz évig tartott a szakmai és a társadalmi vita, mire megszületett az eredmény.

Házigazdáim történetek sorával fűszerezték a rögtönzött, rendhagyó történelemórát. Angliában például, idézték fel a nem túl távoli múltat, éppen a büntethetőséget eltörlő törvény vitája idején derült ki a királyi család egyik sarjáról, hogy meleg, de ugyanez a kor angol színészóriásairól, John Gielgudról és Laurence Olivier–ről is nyilvánosságra került. Történetük, érintettségük jelentős mértékben hozzájárult ahhoz, hogy az angol parlament végül elfogadta az azonos neműek szerelmének és szexuális aktusának büntethetőségét eltörlő törvényt.

– De ha már Angliánál tartunk – folytatta Sándor –, akkor ne feledkezzünk meg Alan Turing brit matematikusról, az elméleti számítástudomány és a mesterséges intelligencia atyjáról sem, aki a második világháború idején feltörte a németek feltörhetetlennek hitt Enigma rejtjeleit. Őt a rendőrség a homoszexuálisok ellen indított razziák során többször is előállította. (Turingot 1952–ben vád alá helyezték, és elítélték, homoszexuális tevékenységek vádjával; a brit jogszabályok ugyanis abban az időben törvényellenesnek nyilvánították azt mint „durva illetlenséget”. Turing választhatott a börtön és a libidócsökkentést célzó hormonkezelés – afféle kémiai kasztrálás – között, és ő az egy éven át tartó hormonkezelés mellett döntött. A büntetőügy miatt elvesztette állását, munkáját, és 1954–ben hunyt el, egy máig tisztázatlan ciánmérgezésben.) Nem volt hát véletlen, hogy a brit politikusok elkezdtek gondolkodni: ha ilyen zseniális és kiváló emberek is beleesnek ebbe a bűnbe, akkor vajon mi lehet ez az egész? Biztos, hogy büntetni kell? 1957–ben kineveztek Angliában egy bizottságot John Wolfenden író–pedagógus vezetésével. Az úgynevezett Wolfenden–bizottság azt állapította meg, hogy a felnőttek beleegyezésen alapuló homoszexuális szerelmét, illetve aktusát nem kell büntetni, és az államnak semmi köze ahhoz, hogy mi történik polgárainak hálószobájában.

– A jogi, büntetőjogi megítélés változásával egy időben, azzal kölcsönhatásban, számos nagy jelentőségű kutatás is zajlott a világban – fűzte tovább a szót Péter. – Az első ilyen Alfred Kinsey amerikai tudós nevéhez kötődött, aki eredetileg biológus volt, és a gubacsdarazsak életét vizsgálta. A harmincas évek közepén egyszer csak rájött: nincs arról adat, hogy milyen is az amerikaiak szexuális élete, és elkezdett foglalkozni a témával. Tehát általában a szexualitással. Végzett erről egy hosszabb, nagy kérdőíves kutatást, ennek keretében több ezer amerikait kérdeztek meg a szexuális szokásaikról. Két kötetben összegezte a kutatás tapasztalatait, külön a nőkkel és külön a férfiakkal kapcsolatosakat. A kérdőívekből kiderült, hogy az amerikaiak nagy százalékának fantáziájában egyértelműen megjelenik a homoerotika. És nemcsak a fantáziában, de nem várt mértékben a valós élményekben is. Ezek a megállapítások óriási társadalmi viharokat kavartak akkoriban.

Azt már a krónikás teszi hozzá Péter szavaihoz, hogy Kinsey nem állt meg az eredmények puszta összegzésénél, hanem nagy jelentőségű és nagy hatású következtetéseket is tett. Elutasította a szexualitásra addig használt hagyományos fogalmakat – heteroszexuális, homoszexuális, biszexuális –, és megalkotta a róla elnevezett és a szakemberek által máig is használatos skálát. Ennek egyik végpontján a kizárólag és százszázalékosan heteroszexuális, a másikon pedig a kizárólag homoszexuális irányultságú emberek találhatók, és Kinsey szerint az emberek többsége valahol a két véglet közé, az öt köztes kategória valamelyikébe sorolható be. A jelentése szerint ugyanis a megkérdezett férfiak 46 százaléka reagált az élete során legalább egyszer azonos neműekkel kapcsolatos ingerre, közülük 37 százaléknak homoszexuális kapcsolata is volt. A Kinsey vizsgálatai során megkérdezett 20 és 35 év közötti férfiak 11,6 százaléka azonos mértékben vonzódik nőkhöz és férfiakhoz, és 10 százalékuk az élete során legalább három évig döntően homoszexuális irányultságú volt. A Kinsey–jelentés adatai szerint a 20 és 35 év közötti, egyedülálló nők 7, a férjezettek 4 százaléka vonzódik azonos mértékben a férfiakhoz és a nőkhöz. A 20 és 35 év közötti nők között Kinsey szerint 2–6 százalékra volt tehető a döntően homoszexuális irányultságú nők aránya.