Elise Kova

MÁGIÁVAL EGYESÜLVE

a DANCE

with the

FAE PRINCE

TÁNC A TÜNDÉRHERCEGGEL

Kossuth Kiadó

Tartalom

Egy

Kettő

Három

Négy

Öt

Hat

Hét

Nyolc

Kilenc

Tíz

Tizenegy

Tizenkettő

Tizenhárom

Tizennégy

Tizenöt

Tizenhat

Tizenhét

Tizennyolc

Tizenkilenc

Húsz

Huszonegy

Huszonkettő

Huszonhárom

Huszonnégy

Huszonöt

Huszonhat

Huszonhét

Huszonnyolc

Huszonkilenc

Harminc

Harmincegy

Harminckettő

Harminchárom

Harmincnégy

Harmincöt

Harminchat

Harminchét

Harmincnyolc

Harminckilenc

Köszönetnyilvánítás

Impresszum

Mindenkinek, aki késő éjszakáig fenn marad,

hogy csókolózós könyvet olvasson.

Egy

AMIKOR ELFOGYOTT A PÉNZ, JOYCE ELADOGATTA A FESTMÉNYEKET, UTÁNA APA EZÜSTJÉT, AZTÁN ANYA ÉKSZEREIT ÉS RUHÁIT, MAJD MINDEN OLYASMIT A HÁZBÓL, AMINEK VALAMENNYI ÉRTÉKE VOLT. Mindent kiárusított, hogy finanszírozni tudja a bálokat és az ambícióit. Bármit eladott, hogy valahogy feltámassza annak a dicső múltnak egy részét, ami Apával együtt a sírba szállt.

Mostanra semmink nem maradt.

Úgyhogy ma a kezemet fogja eladni valakinek.

Ez ugyan nem hangzott el ennyire egyértelmű formában, de tudom, hogy így van. Már egy éve tudom – ugyanúgy érzem a csontjaim mélyén, ahogyan a vihart, ami közvetlenül a látóhatár mögött leselkedik, amikor a levegő besűrűsödik a feszültségtől. Az egész azokkal a kis megjegyzésekkel kezdődött, amelyeket a húgaimtól hallottam. És minden egyes alkalommal én voltam az „alaptalanul gyanakvó”, amikor olvastam a sorok között.

De az igazság mindig ott lapul, nem? Ki nem mondva, a köztes szünetekben.

Utána egyre gyakrabban kezdték emlegetni a házasságot és „a koromnak megfelelő fejleményeket” a vacsoraasztal mellett. Azt, hogy túl sokat eszem, és túl keveset dolgozom. Azt, hogy a férjhez adásom lenne a legészszerűbb lépés üzleti szempontból, márpedig Joyce mindenekelőtt üzletasszony.

A gondolataim éppolyan súlyosak és elűzhetetlenek, mint a köd a dombos fennsíkon, ami Apa birtokától húzódik a Palahegység aljában lévő, sűrű erdőkig. Ez az aggasztó helyzet már hetek óta nyomasztó felhőként lóg a fejem felett. Szorosabban markolom Misty kantárját. Ő felnyihog, és a fejét rázza erre, én pedig megpaskolom a nyakát. A lovam tisztán érzi a zaklatottságomat.

– Semmi baj – nyugtatom meg.

Ugyanakkor, őszintén szólva fogalmam sincs arról, hogy van-e baj. Joyce ma találkozik azzal a férfival, aki meg fogja vásárolni a kezemet. Az egész sorsom egy olyan tárgyaláson fog múlni, amelyen még csak részt sem vehetek.

– Menjünk, fussunk még egyet az erdőben!

Misty{1} egy deres kanca, de nem a színéről kapta a nevét. Három éve, az ősz utolsó heteiben született, az évnek ugyanebben a szakában, ami most is van. Egész éjszaka fenn maradtam az istállóban az anyja mellett, arra várva, hogy találkozhassak a kiscsikóval. Azt akartam, hogy biztosan én legyek az első ember, akit meglát.

Ő volt Apa utolsó ajándéka nekem, mielőtt elsüllyedt a hajója.

Onnantól fogva reggelenként elválaszthatatlanok lettünk. Misty olyan gyorsan vágtat, hogy úgy érzem, mintha nem is érné a lábunk a földet, és mi is az égen sikló madarak között repkednénk. Azért vágtat, mert tudja, mennyire fáj, ha az ember rabságban tengődik nap mint nap, és rendszeresen fel is nyergelik. Miközben a nedves talaj felett száguldunk, úgy vágva ketté a ködöt, mint egy nyílvessző, már nem először fut át a fejemen, hogy talán meg sem kellene állnunk.

Lehet, hogy mindketten megérdemelnénk a szabadságot. El kellene mennünk…, és soha többé vissza se jöjjünk!

A fák a semmiből bukkannak elő; az őrszemek szilárd sora inkább falnak tűnik, mint erdőnek. Misty felágaskodik, és majdnem levet a hátáról. Én csak rángatom, azon igyekezve, hogy visszanyerjem felette az irányítást, aztán továbbügetünk a sötét erdő peremén.

A tekintetem a fákat fürkészi, noha nem igazán látok be közéjük. A köd és a sűrű lombok miatt pár lépésnyi távolságon túl már minden koromsötét odabent. Kicsit megrántom a kantárt, és megállásra bírom a lovamat, noha nem is tudom pontosan, mit keresek igazából. A városunkban azt beszélik, hogy éjszaka fényeket lehet látni az erdőben. Az a néhány bátor vadász, akik át merik lépni az emberi és a mágikus közötti természetes határt, azt állítja, hogy vad és ádáz teremtményeket szoktak megpillantani az erdőben – olyan lényeket, amelyek félig emberek, félig viszont állatok. Tündéreket.

Természetesen engem soha nem engedtek be az erdőbe. A tenyerem egyre síkosabb a verejtéktől, úgyhogy a lovaglónadrágom vastag vásznába törlöm. Az erdőnek a puszta közelsége is nyugtalansággal és baljós előérzettel tölt el.

Legyen ma a nagy nap? Ha beszaladok az erdőbe, senki nem fog követni. Azokat, akik bemennek oda, maximum egy órán belül halottnak nyilvánítják.

A kényelmesen emelkedő dombok mögül meghallom a kakasunk éles kukorékolását. Visszanézek a birtokunk felé. A nap pimaszul ragyogó sugarai már kezdenek áthatolni a ködön. A szabadságom röpke pillanatai leteltek…, ideje szembenéznem a sorsommal.

A hazafelé vezető út kétszer annyi időbe telik, mint kilovagolni. Minden egyes nap egyre nehezebben tudok elszakadni a friss, derengő hajnaltól, a sűrű ködtől és azoktól a hatalmas rejtélyektől, amelyek a sötét erdő mélyén lapulnak. És az sem könnyíti meg a dolgot, hogy az udvarház az utolsó hely, ahova vissza szeretnék térni. Annál még az erdő is vonzóbbnak tűnik.

Félúton egyszer csak rádöbbenek, hogy ez az utolsó alkalom, amikor kilovagolhatok erre… Kétségem sincs afelől, hogy miután hozzáadnak valami gazdag ficsúrhoz, hogy a tenyészkancája legyek, azt a kis szabadságot is elveszítem, amit itt a kora hajnali órákban azért még élvezhettem. Onnantól fogva kénytelen leszek elszenvedni az összes bántalmazást, amit a világ a legvisszataszítóbb fogalom, a „szerelem” nevében kényszerít rám.

– Katria, Joyce elevenen meg fog nyúzni, amiért ilyen későn jöttél vissza – korhol Cordella, a lovászunk. – Már kétszer is lenézett ide, hogy kiderítse, hol vagy.

– Miért is nem vagyok meglepve? – kérdezem, miközben leszállok a lóról.

Cordella játékosan rácsap a felkaromra, majd az arcomba tolja az ujját.

– Ma olyan lehetőséget kapsz, amiről a legtöbb lány legfeljebb csak álmodozhat. A ház asszonya kifejezetten előnyös házasságot szervez neked egy olyan férfival, aki életed végéig gondoskodni fog rólad, és nem kell mást tenned ezért, csak mosolyognod és csinosnak tűnnöd.

Nekem egy életre elegem van azokból, akik „gondoskodnak rólam”. De csupán annyit válaszolok:

– Tudom. Csak azt kívánom, bárcsak lenne némi beleszólásom abba, hogy ki is legyen ez a férfi.

– Az nem számít, hogy kicsoda – magyarázza Cordella, és lecsatolja a nyerget, miközben én a zablát veszem ki Misty szájából. – Csak az számít, hogy gazdag legyen.

Cordella csak egy fiatal örökösnőt lát bennem. A házunkat, a ruháimat, a bálokat – a gazdagság külső jegyeit, amelyekről Joyce nem képes lemondani. A csillogó felszínt, azoknak az időknek a maradványait, amikor még tényleg mindenünk megvolt. Azóta viszont semmi nem maradt a külcsín mögött a rossz döntéseknek és Apa halálának köszönhetően.

– Reménykedjünk a legjobbakban – mondom végül.

Ha másképp reagálnék, csak hálátlannak tűnnék. És egy olyan nő nézőpontjából, aki annyira szerény származással és lehetőségekkel rendelkezik, mint Cordella, nincs is okom bármi mást érezni, mint hálát.

– Katria! – szól le a kisebbik húgom a verandáról, ami az egész udvarházat körbeveszi. A nap még alig kelt fel, de ő máris úgy ki van csípve, mintha neki kellene férjhez mennie, nem pedig nekem, aki még mindig a régi, kopottas, sárfoltos ruhámat viselem. – Anya már keres!

– Tudom – felelem, és Cordella kezébe nyomom a kantárt. – Megtennéd, hogy elintézed a többit?

– Most az egyszer hajlandó vagyok kivételt tenni – mondja cinkos kacsintással.

Cordella már számtalan alkalommal tett kivételt „most az egyszer”. Misty Apa ajándéka volt, nem a ház asszonyáé. Azokban az időkben, amikor Apa már több időt töltött kereskedőutakon, mint otthon, Joyce egyszer csak bejelentette, hogy nem költhetünk többet a lovakra. Már az is nagyon feldühítette, hogy Apa nem hajlandó eladni a csikót. Úgyhogy azt mondta, ha saját lovat akarok, akkor nekem kell gondoskodnom róla. Az mindegy, hogy mindkét húgom hátasának éveken át fizették a teljes ellátását, pedig a testvéreim szinte soha nem lovagolnak. Az ő kiadásaikat soha nem tartották „túl soknak”.

– Köszönöm – mondom őszintén, majd elindulok az udvarház felé.

– De büdös vagy! – mondja nevetve Laura, amikor a közelébe érek. A drámai hatás kedvéért még az orrát is befogja.

– És biztos vagy benne, hogy te nem? – kérdezem vigyorogva. – Nem hinném, hogy fürödtél ma reggel.

– Én olyan illatos vagyok, mint egy rózsa.

– Egy rózsa? – Megbillegtetem az ujjamat. – Akkor mik ezek a büdös kis tüskék? – Rácsapok a derekára, hogy megcsiklandozzam.

Laura felsikkant, és eltol magától.

– Ne! Te! Össze fogod sarazni a szoknyám!

– Én vagyok a sárszörnyeteg!

– Ne, ne, segítség! – A húgom fuldoklik a nevetéstől.

– Elég legyen ebből! – vet véget szigorúan Helen a könnyedség röpke pillanatainak.

Annak ellenére, hogy ő is fiatalabb nálam, úgy viselkedik, mintha ő lenne a legidősebb. Hármunk közül egyértelműen ő a főnök. Anya kedvence.

– Laura, gyere velem! – szól rá a húgunkra.

Laura hol Helenre néz, hol rám, de végül Joyce jobbkezének engedelmeskedik.

– Nem viselkedhetsz így – rója meg Helen Laurát.

– De én…

– Ez gyermeteg magatartás. Hát nem akarsz rendes úri hölgy lenni?

– De igen, de…

– Akkor jobb lenne, ha elkezdenél úgy is viselkedni.

Helen rövidre vágott szőke haja az arcába hull. Őt egész életében elkényeztették, mégis úgy mozog, akár egy bérgyilkos. Állandóan ott ólálkodik a sötét sarkokban és a rémálmaimban.

Laura egy szép napon arra ébred majd, hogy pont olyan, mint ő. Ezt az édes kislányt végül meg fogja törni Helen és Joyce.

– Mit akarsz, Helen? – Próbálom visszaterelni a figyelmét magamra, hogy megmentsem Laurát.

– Ó, csak egy üzenetet jöttem átadni.

Helen mosolya olyan, mint egy kobráé. Ebben is az anyjára ütött. Idővel Laura is meg fogja tanulni tőlük ezt a mosolyt. Nagyon kevés pozitív következménye van annak, hogy Apa újraházasodott Anya halála után. De a tudat, hogy nem annak a nőnek a vérét – és vérfagyasztó mosolyát – örököltem, aki felnevelt, ezek közé tartozik.

– Joyce azt kéri, hogy mosd fel az előszobát a vendégeinknek.

Hirtelen erős füstszagot érzek. Ellenállok a késztetésnek, hogy megdörzsöljem az orrom. Amikor valaki hazudik nekem, mindig úgy érzem, mintha füstszag töltené be a levegőt. Régebben még beszélni is megpróbáltam erről a jelenségről, de büntetésből bezártak a szobámba, amiért mindenféle kitalációkat hordok össze. Úgyhogy azóta hallgatok erről az adottságomról, ami a túlélési eszközeim egyikévé vált.

– Úgy érted, el kell mennem, és le kell mondanom a csodálatos társaságodról? Hogy fogom én ezt túlélni?

Miközben elindulok, hogy bemenjek az udvarházba a Laurától jobbra lévő ajtón, Helen elkapja a karomat.

– Ne gondold, hogy csak azért, mert férjhez mész, hirtelen jobb leszel nálunk! Te egy fattyú vagy, aki házasságon kívül született, és szégyent hozott a családunk nevére. Egy szánalmas, isten háta mögötti porfészek földesurához fogsz hozzámenni, és olyan szerény körülmények között fogod leélni az életedet, amilyenre felkészítettünk.

Laura a padlót bámulja. Volt idő, amikor kiállt volna értem, de azóta megtörték benne ezt a szándékot. A szemem előtt hunyt ki benne az a kedvesség…, az a fény. Én pedig túl gyenge és szomorú vagyok ahhoz, hogy megakadályozzam ezt.

– Nem akarom megváratni Anyát – mondom, és kirántom a karom a kezéből.

Akármit is mond, ma kárörvendhetek egy kicsit. Én megyek férjhez előbb. Helen kétségbeesetten vágyik erre. Most úgy érzi, hogy életében először előbb kapok meg valamit, mint ő. Amiben az az ironikus, hogy én erre vágyom a legkevésbé.

Egy rövid folyosón át megyek be az udvarházba, ami az előcsarnokba vezet. Hervadó virágok konyulnak le repedezett vázákból, és a levegőt a rothadás első szakaszának tőzeges és gyomorforgatóan édes szaga járja át. A mennyezet míves festményei koromfoltossá váltak attól, hogy már évek óta nem tisztítják meg őket a gyertyák füstjétől. A tetős incidens előtt Joyce megpróbált felkényszeríteni oda engem az egyik rozoga létrán, nem sokkal azután, hogy Apa elindult az egyik hajóútjára, hogy próbáljam meg lepucolni a mennyezetet. Tekintve, hogy milyen fiatal voltam még akkoriban, biztosra veszem, hogy meg akart ölni.

– Ha ennyi idős létedre még mindig nekünk kell téged eltartanunk – mondta –, akkor az a legkevesebb, ha segítesz a ház rendben tartásában. Olyan kezed van, mint egy férfinak, de olyan a munkamorálod, mint egy kisgyereké.

Mintha nem azzal töltöttem volna minden egyes nap minden egyes óráját, hogy a letűnt szép napok örökségét javítgatom, és próbálom helyreállítani. A másik dolog, ami keserédes örömet okoz nekem a fejlemények kapcsán, az, hogy a legértékesebb szolgájukat fogják elveszíteni.

De amilyen gyorsan megjelenik a fejemben ez a gonoszkodó gondolat, éppolyan sebesen el is tűnik. Halványan emlékszem még azokra az időkre, amikor ez a ház fényűző volt. És rá, a szülőanyámra is, arra a rejtélyes nőre, akivel apám az utazásai során találkozott ifjú kereskedő korában, és akit haza is hozott magával, fittyet hányva a szépreményű lordokkal kapcsolatos elvárásokra. Még mindig fel tudom idézni, hogyan áradt be a napfény az udvarház homlokzati ablakain, amelyeket immár vastag mocsokréteg borít. És ha kicsit lehunyom a szemem…, szinte magam előtt látom Anya arcát. A háta mögött színek szivárványa terül el, belőle sugárzik a boldogság és a szeretet, miközben az egyik dalát énekli azok közül, amelyek örökre bevésődtek a szívembe. Tudom, hogy egykor nevetés és zene töltötte be ezeket a folyosókat – és az én lelkemet is. De itt és most ez szinte hihetetlennek tűnik.

– Mit csinálsz? – hördül fel valaki a félemeleten. Amikor felnézek, az egyetlen „anyát” látom, akit valaha is ismertem, azt a nőt, aki felnevelt. Vérvörös bársonyruhában vonul le éppen a lépcsőn. Világos haját feltűzte, és tiarával rögzítette, amitől úgy néz ki, ahogy mindig is akart: mint egy hercegnő. – Bármelyik pillanatban megérkezhetnek a férfiak, te meg úgy nézel ki, mint aki egész reggel a disznóólban hempergett!

Azért ennyire nem vállalhatatlanok a ruháim, de nem vitatkozom vele.

– Pont azért jöttem be, hogy átöltözzek.

Helen felmosással kapcsolatos hazugságával nem is foglalkozom. Átfut a fejemen a kérdés, hogy zavarja-e vajon Joyce-ot, hogy nem sétálok be a csapdáikba…

– Remek. Nekem az udvarlókat kell fogadnom.

Amikor Joyce összefonja a kezét a hasán, látom, hogy a körme ugyanolyan színű, mint a ruhája.

– Próbáld meg annyira rendbe hozni magad, amennyire csak tudod. Különben a férfi idő előtt rájön, mit fog elvenni, és még a papírok aláírása előtt megszökik.

Mit, nem pedig kit. Én mindig is a kis szörnyetege voltam.

– Minden tőlem telhetőt meg fogok tenni ezért.

– Nagyszerű.

Joyce megmozgatja egy kicsit a vállát, és még jobban kihúzza magát. Amikor ezt csinálja, mindig egy nagy madárra emlékeztet, ami a tollait borzolja.

– Ha van egy kis szerencséd, még napszállta előtt férjhez mész.

– Férjhez megyek? Nem csak eljegyeznek?

Tudom, hogy már folyamatban vannak a tárgyalások…, de azt hittem, hogy kapok még egy kis időt. Hogy esetleg találkozhatok azzal a férfival, mielőtt összeadnak minket. Hogy képes leszek valahogy tönkretenni ezt az egészet.

– Ezt már sokszor megbeszéltük.

– Én nem így emlékszem.

Soha nem beszéltünk erről. Ezt pontosan tudom. A bizonyosságomra mégis egy nehéz sóhaj a válasz.

– Egyértelmű, hogy már megint rosszul emlékszel. De ne aggódj, én itt vagyok, hogy segítsek neked – mondja Joyce a szokásos kígyómosolyával, miközben a vállamra teszi a kezét. Egykor még el is hittem ezt a hazugságot. – Szóval, ugye, jó leszel a kedvemért, és nem adod elő a szokásos drámai jeleneteid valamelyikét?

Túlérzékeny. Drámai. Joyce mindig úgy bánik velem, mintha bármelyik pillanatban elveszíthetném az önuralmamat. Nem mintha valaha is csináltam volna ilyet.

Legalábbis nem hinném, hogy csináltam…

– Jó leszek – hallom a saját hangom.

Ez ösztönös reakció. Ez nem én vagyok. Ez az, amivé a trenírozása változtatott engem.

– Nagyon jó.

Elválnak az útjaink, és visszatérek a szobámba.

Az udvarház emeletén régen, a hagyományok értelmében a családunk tagjai laktak. De amikor Apa egyre többet kezdett utazgatni, Helennek hirtelen egy egész szobára lett szüksége a festegetéshez, és történetesen pont az én hálószobámban voltak a legjobbak a fények.

Mostantól itt fogsz élni – visszhangzik a fejemben Joyce hangja, miközben megállok a szobámba vezető, sötét folyosó küszöbén. Meggyújtok egy gyertyacsonkot, amit akkor vettem magamhoz, amikor kicseréltem a húgaim szobájában lévő gyertyákat. A pislákoló tűz megvilágítja a folyosó repedezett vakolatát. A málladozó köveket, amik az udvarház valódi állapotáról árulkodnak.

Ez túl sok. A világ összes pénze sem lenne elég a felújításához. Én mindent megteszek érte az anyám emléke kedvéért… És azért is, hogy ha apám visszatér még valaha, legyen egy otthona, ahova visszajöhet. Joyce-ot viszont csak a közös helyiségek és a saját lakosztálya érdekli. Azokra van elég pénze. A látszatra. Szerintem minden egyebet hagyna akár porig égni is.

Az ágyam a folyosó végén lévő szoba teljes hátsó részét elfoglalja; faltól falig takarók és párnák töltik ki a teret. A régi könyvespolcom, ami szintén túl nagy ehhez a szobához, nagyrészt üres, és az a kevés tárgy, ami rajta található, használati eszköz. A legnagyobb kincsem a polcnak támasztott lant, amit a kezembe veszek, majd azonnal vissza is rakok a helyére. Valaki biztosan meghallaná, ha most elkezdenék játszani rajta. Helen, akár egy kutya, mintha kifejezetten arra lenne betanítva, hogy észrevegye, ha pengetni kezdem. Mindig heves tiltakozásba kezd, ha „arra kényszerül”, hogy akár egyetlen pendülést is el kelljen viselnie.

De Laura időnként szívesen meghallgatja, ahogy játszom. Hiányozni fognak azok az esték, amikor neki sikerült elég bátorságot önteni magába ahhoz, hogy leosonjon ide, és a zenémre dúdoljon. Évek óta ő az egyetlen, aki lantozni hallott.

Nagyot sóhajtva a gardróbszekrényem felé fordulok, és meglepetten konstatálom, hogy egy új ruha is van benne. Vagyis ha úgy vesszük, nem egészen „új”. Felismerem benne Helen két évvel ezelőtti, tavaszi báli ruháját. De csak egy alkalommal viselte, úgyhogy a szatén tökéletes állapotban van. Végighúzom a kezem a vajpuha anyagon, ami annyira különbözik a megszokott ruháimétól. A magasan záródó gallér eltakarja a hátamon lévő hegeket. Biztosan nem véletlenül választották pont ezt…

Felmerészkedem az emeleti fürdőszobába. Részemről ez a lázadás apró megnyilvánulása, de ez a forradalmi tettem még a forró víznél is jobb érzéssel tölt el. Általában én szoktam felmelegíteni és behozni a vizet a többieknek a fürdéshez. A nap végén már nem marad energiám ahhoz, hogy ezt önmagam számára is megtegyem. Miután végzek a mosakodással, még Helen kozmetikumait is át merem nézni. Kiválasztok egy lágy pirosítót az arcomra, ami kiemeli a szemem viharszürke színét, és egy mélyvörös rúzst a számra, ami előhozza barna hajam sötét rozsdavörös tónusait.

Új emberként lépek ki a fürdőszobából. A hajamat kifésültem, és gondosan feltűztem. A loknijaimra még Joyce is büszke lenne. Felmerül bennem a kérdés, hogy ha Apa nem veszi el ezt a nőt, vajon mindennap így nézhettem volna-e ki.

Joyce özvegy volt, amikor megismerkedett apámmal. Kívülről nézve jó döntésnek tűnhetett a házasságuk: mindkettőjüknek volt egy kislánya – Helen és én –, és nagyon hasonló anyagi helyzetnek örvendhettek. Joyce nagy vagyont örökölt néhai férjétől az északi ritka ezüstbányák formájában. És ezeket a bányákat csak apám hajóival lehetett megközelíteni.

Én már korán észrevettem a hátsó szándékait. De Apa soha. Vagy legalábbis addig nem vett észre semmit, amíg el nem hagyta Joyce-ot. Apám szerette őt. Joyce „mentette ki” a kétségbeesés mély szakadékából, amibe anyám halála után zuhant. Aztán megszületett Laura, mindkettejük szeme fénye, és diszfunkcionális kis családunk „ragasztója”, ahogy ők nevezték.

{1} A „misty” jelentése: ködös.