Emlékezz a halálra

Első rész

(Conqueror)

Katona Máté

2022

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Korrektor: Szél Ildikó

„Készülj a halálra, és nem csalódsz az életben.”

ELSŐ FEJEZET

Az ébresztősziréna fülsiketítő hangja nem olyasmi, amire szívesen kel az ember. Talán nem is nevezhető ébresztőnek, inkább riadónak. Egyetlen, úgy öt másodperces, förtelmesen hangos sivítás az egész. Efféle hangra pedig nem ébred, hanem riad bárki vagy bármi élő, ki tudja, talán még a holtak is. A sziréna sivítása mintha a fülembe jutva alakot váltott volna, és amolyan parazitaként tovább kínzott egy fejfájás formájában. Szörnyű és megszokhatatlan így ébredni, de legalább a reggeli álmossággal nem kellett vergődni. Az első riasztást követően az ablak feletti apró elektromotorok mozgásának halk zajára lettem figyelmes, majd az üveg egyszerre átlátszóra váltott.

Nem tudtam, hány óra lehet, az üveg mögül betörő Nap sugarai érthetetlen szögben érkeztek a szobába, így az időérzékem teljesen megzavarodott. Nem lehettem biztos abban sem, hogy éjjel fújnak takarodót és reggel keltenek. Mindenesetre jobban szerettem volna, ha az ébresztési ceremónia fordítva zajlik: előbb a természetes fény, majd aztán a sziréna. Így megadta volna a reggel annak az esélyét, ha ugyan reggel volt, hogy természetes módon, a Nap fényére és melegére ébredhessek, nem pedig szívrohamra. Szobám belmagassága irreálisnak tűnt, halántékomat masszírozva morfondíroztam, vajon minek a háromméteres belmagasság.

– Nyilvánvaló. Azért, hogy egy ekkora ablakot is ilyen magasságba helyezhessenek el. Így elég fény jut be, viszont én nem látok ki, hogy megállapítsam, hol vagyok – gondoltam.

Ekkor eszembe jutott, hogy talán a magasság űz velem érzéki csalódást, és csak az ablak magas elhelyezkedése veti ilyen furcsán a reggeli fényt. Hiába tereltem el a gondolataim a fejfájás tényéről, a rövid masszázs is hiábavaló volt, a fájdalom nem enyhült. Felültem az ágyra, hogy körbekémleljek a szobában, amikor újra megszólalt az a hátborzongató hang. Ébren annyi előnye van az embernek, hogy be tudja fogni a fülét, legalábbis az utolsó pár másodpercre. A második kör. Ami azt jelentette, hogy nemsokára jön az ellenőrzés. Ekkor eldőlt a csatám a fejfájással, pechemre ő nyert. A szobám nem bonyolították túl, az ággyal szemben ücsörgött egyedül a sarokban egy fénylő, rozsdamentes acél toalett. Se ülőkéje, se fedele, olyan volt, mint egy acél mosdókagyló, aminek a felhelyezéskor nagyon elszúrták a magasságát. Kicsivel fölötte egy apró fekete üvegnégyzet, ami mögött egy robot szemére hasonlító valami világított vörösen, a hő- és mozgásérzékelő szenzor. Elindultam az acélförmedvény felé a reggeli könnyítés céljából. Vizelés közben egy kósza gondolaton kezdtem rágódni.

– Mi lenne, ha arra ébrednék, hogy vizelnem kell? A rohadt sziréna előtt.

Ahogy e csekélyke lelkesedéssel megajándékozott a gondolat, olyan gyorsan köddé is vált.

– Marha! Egyszer se biztos, hogy pont a sziréna előtt kelsz fel vizelni. Mi van, ha az éjszaka közepén jön rád?! Az se biztos, hogy éjjel működik az érzékelő. Azt se tudod, hány óra, és hogy mikor riasztanak! – vitatkoztam magammal.

A toalett melletti sarokban egy asztal és egy szék kapott helyet. Az asztal maga egy méretes táblagépet rejtett. Egyhuzamban sosem használtam sokat, mert az asztal és a szék is oldhatatlanul rögzítve lettek a padlóhoz. A széket szögletesre és iszonyatosan kényelmetlenre alkották. Emellett egy kicsit messze helyezték az asztaltól, ami eredményeképp bármit csinált az ember a gépen, maximum másfél-két óra után végérvényesen kényelmetlenné vált. És nem csak a szék miatt; akár néztem, akár olvastam valamit, a nyomorult szék és a lefele nézés kikészítették a nyakamat. A szoba további kiegészítői egy szintén rozsdamentes acél mosdókagyló, emberi magasságban egy tükörrel.

Továbbá a mosdókagyló mellett, az ággyal teljesen szemben a falban két rekesz kapott helyet, az egyik a szennyesruhának, a másik a tisztának. Vizelés után a mosdóhoz vonszoltam magam. A

tükörbe nézve, ahogy megláttam magam, azt gondoltam:

– Pont olyan szarul nézel ki, mint ahogy érzed magad.

Szemeim táskásak, és szinte beestek üregükbe, arcom és csontos állam borostás, rövid hajam elfeküdt, tekintetem fáradt volt. Ahogy a tükörben bámultam magam, a tükörlap jobb oldali, úgy öt centiméter széles margósávjában megjelentek a reggeli életjeleim. Pulzus, vérnyomás és egyéb elevenséget igazoló adatok. A szkenner a tükörben tükörképem arcát vonásról vonásra végigfuttatta, szemeimet és az alatta lévő táskákat felvillantotta, majd az életjeleket soroló margó alján felvillant egy PUSH gombocska. Miután megérintettem, a tükör melletti gomb mellett egy fel-felvillanó zöld fényre lettem figyelmes. A mosdókagyló és a tükör közt egy nagyjából húszcentis falszakasz szolgált válaszfalként. Az acélkagyló falat szegélyező peremén egy féltenyér nagyságú, ugyanolyan fekete üveglap emelkedett ki, mint ami a toalett érzékelőjét rejtegette és az asztal fedőlapjául szolgált.

Ráböktem. Először víz tört elő a felszökő, majd alábukó csapból, ami alatt két kezemmel várakoztam.

Pár másodperc után elállt a vízsugár, és nyálkás, fehér massza landolt a kezemben. Egész jó illat csapott meg. Úgy egy percet hagyott, majd újra víz kezdett folyni. Lemostam a habzó szappant a kezemről, majd leöblítettem az arcomat, kellemesen hűsített. Nedves, csöpögő arcú tükörképemről tekintetem leszökkent a fekete üveglapra, balra húzva rajta az ujjam lapoztam egyet, majd megint ráböktem. A tükör fölött meleg, de még épp elviselhető légáramlat csapott le, megszárítva az arcomat. Ahogy kezemmel közelítettem a villogó zöld fény felé a tükör mellett, egy ajtó csapódott fel, ahova épp befért a kezem, az ajtó mögött egy apró pirula várakozott.

– Köszi, nagyon figyelmes vagy! – jegyeztem meg gúnyosan a tükör előtt, majd visszalapozva a mosdó kijelzőjén, vizet fakasztottam. Az ember élete során sokszor, sok helyen, sokféle vizet iszik. És mindig minden víznek más íze van. Hol ihatatlan, hol csak pocsék, hol zavaros, hol kristálytiszta és ízletes. Ennek a víznek azonban semmilyen ízét nem éreztem, csak a nedvesség érzése az arcomon emlékeztetett rá, hogy ittam. A napfény játéka és most ez még inkább zavarba ejtettek, egész egyszerűen nem tudtam megszokni az íztelen vizet. Minden alkalommal meglepetésként ért.

Hetente, pontosabban hat napra két garnitúra ruhát kaptam, azaz háromnaponta egyet, ami egy fehér kezeslábasból és egy pólóból állt. Csak zokniból, alsónadrágból és trikóból járt három garnitúra. Tegnap és tegnapelőtt nem kaptam ruhát, így ma várható. Mire ezt végiggondoltam, a két tároló közül a tükörtől távolabbi felett ugyanaz a fel-felvillanó zöld fény jelezte a ruha érkeztét, mint a piruláét. Felkaptam a lebetonozott székről kétnapos ruhámat, kihúztam a zölden villogó rekeszt.

Tökéletesen élére hajtott kezeslábas, póló, trikó, alsónadrág és zokni hevert benne. Kivettem a tárolóból mindent, és az ágyra tettem. Ahogy becsuktam a tároló ajtaját, a zöld fény világító pirosra váltott, apró kattanás hallatszott, majd a falból halk, távolodó suhanás, és a piros fény kialudt.

Lekaptam magamról a trikót, zoknit, alsónadrágot, s ezeket a kezeslábassal és pólóval együtt a másik rekeszbe gyűrtem. Ahogy becsuktam, a rekesz felett felvillant a zöld fény, de szinte azonnal piros lett, és ki is aludt. Az ágyhoz siettem. A padlót burkoló fényes lapokon elképesztően tapadt a bőr, és mezítláb szinte égette a talpam a hideg. Gyorsan felöltöztem. Kedvemre voltak a tiszta ruha-napok. Kellemes érzéssel tölti el az embert a tiszta ruha viselése, emellett a frissen mosott ruhák kellemes illatot árasztottak. Nem tudtam mihez hasonlítani az illatot. Sajnos nem is élvezhettem sokáig, mert vagy a használat és a testszagok nyomták el, vagy, mivel folyton éreztem, megszokta az orrom. Vagy csak egyszerűen nem fordítottam rá figyelmet, de a nap végére már nem éreztem azt az illatot. Tíz, talán tizenöt perc telhetett el a riasztás óta, azt reméltem, lassan érkezik a reggeli.

– Nézzük meg, hátha van valami értelmes hír – gondoltam az asztal felé menet. Leültem a borzasztóan kényelmetlen székre. Gyűlöltem leülni erre a székre. Mindig kemény, kényelmetlen és hideg élményt nyújtott. Pár percbe beletelt, mire fészkelődés nélkül megmaradtam. Elhúztam a tenyerem közvetlen az üveglap felett. Az asztal sötétségből fényáradatba váltott, és megjelent az aprólékosan kidolgozott, digitális női arc. Olyan volt, mint a reklámok vagy modellek arca,

túlságosan is tökéletes és arányos.

– Jó reggelt, tizenöt-harminchét-nyolcvankettő-százötvenhatos – köszöntött szívélyesen az arc.

– Jó reggelt – köszöntöttem közömbösen.

– Hogy áll a fejfájása? – kérdezte továbbra is szívélyesen.

És valóban. Teljesen megfeledkeztem időközben a fejfájásról. A mindenségit, öt perc telhetett el, mióta bevettem, de már nyomát se láttam.

– Igen. De ne szállj el magadtól, ez a dolgod. Talán, ha nem egy istenverte szirénára kellene kelnem minden reggel úgy, hogy majd’ kiugrom a bőrömből, nem kellene minden reggel pirula –

jegyeztem meg kissé morcosan.

– Nincs még formában. A szokott megjegyzéseihez képest ezt bóknak hangzott, és én annak is veszem – mosolygott tovább.

Rohadj meg! Ezt nem mondtam ki hangosan, de valószínűleg az arcomra lehetett írva, mert elhagyta bárgyú mosolyát, és komoly arcra váltott.

– Látom, az a cél, hogy a szokott megjegyzéseim vegyem elő – vágtam hozzá fagyosan.

– Nem, százötvenhatos. A maga jómodora kikezdhetetlen – gúnyolódott.

– Lapozzunk! – Ezt a lehető legközömbösebben mondtam. Valószínűleg megértette, hogy ráuntam a csevegésre, mert a tárgyra tért.

– Mivel kívánja elütni az időt a reggeliig? – kérdezte, mintha pincér lenne. – Nézzük a híreket?

– Ja – intettem.

– Írott vagy mozgóképes sajtó?

– Írott – vágtam rá türelmetlenül.

– Jó szórakozást!

Az arc felvillantott egy halovány mosolyt, majd eltűnt.

– Gebedj bele a jókívánságaidba! – gondoltam. A képernyőn megjelent a digitalizált újság.

Természetesen sem az újság neve, sem szerzők, sem más adat nem volt feltüntetve, amely bármi olyan információt rejthet, ami hollétemre utalhat. De nem is különösen érdekelt. Először a szalagcímeket futottam végig.

„Elfogták a hírhedt, Végtagtolvajra keresztelt sorozatgyilkost, néhány napon belül

ítéletet mond a bíróság.”

Biztosra vettem, hogy tartalmilag is módosították az ide kerülő sajtót. A bírósági tárgyalásokat ugyanis dátum szerint ki szokták tűzni. Ahogy az ujjam oldalra húztam a képernyőn, úgy a digitális lap is fellebbent és oldalt váltott.

„Eddig tisztázatlan okokból lezuhant a Bivatza légitársaság egyik utasszállítója. Közel

300 utas tartózkodott a gépen.”

„Elképesztő növekedésnek indult a Paststems új digitális fizetőeszköze, az E-coin.”

„Hatalmi visszaéléssel és sikkasztással vádolják az egykori Paststems vezérkari tagból

lett politikust, Russel Verscahét.”

A politika és a gazdaság érdekelt a legkevésbé. Odakint sem érdekelt, idebent még kevésbé.

Bezzeg a tömeggyilkosok és repülőgépszerencsétlenség!

„Elfogták a várost rettegésben tartó sorozatgyilkost. A köznyelv és a közösségi média a Végtagtolvaj névre keresztelte a 36 éves férfit. Antonio Huladza neurotikus beteg, aki súlyos tévképzetekkel küzd. Elmondása szerint ő nem akarja és soha nem is akarta ezt csinálni, de egy hang a fejében erre utasította. A hang mindent tudott róla, sakkban tartotta és kényszerítette, valamint az áldozatok kéz- és lábfejét követelte tőle. Lakásában összesen 17, emberhez tartozó kéz- és lábfejeket találtak. Hálószobájában pedig egy oltárszerű építményt, valamint ismeretlen jelentésű ábrákat és jeleket felfestve az oltár köré. Megkérdőjelezhető elmeállapota miatt egyesek szerint felmentést is kaphat.”

Felrántottam a szemöldököm. A sátánidézés új, de sok efféle elmeroggyant él a nagyvárosokban.

Elkapják az egyiket, de mindig van másik. A seregben tőlünk sokkal elvetemültebb dolgokat vártak, parancsra mészároltunk le egész falvakat, az ilyesmire mindenki legyint. Ha elég messze van, csak legyintenek. De ha a környezetükben történik, tragédia.

„Két napja zuhant le eddig tisztázatlan okokból a Bivatza légitársaság 2978-as jelzésű utasszállító repülője. A gépen 296 utas tartózkodott, amikor a szerencsétlenség bekövetkezett. A több mint egy napja tartó kimentési munkálatok során eddig 156 holttestet találtak, 19-en szenvedtek súlyos sérüléseket, 37-en vannak életveszélyes állapotban. További 84 személy tartózkodási helye és állapota eddig ismeretlen. A gép a földetéréskor kettészakadt, a két roncsdarab pedig 143

kilométerre található egymástól, amely nagyban nehezíti a mentési és takarítási munkálatokat.

Továbbá a gép orra a földbe fúródott, így a hatóságok és a mentőcsapatok nem tudnak hozzáférni a gép adattárolójához, hogy fényt derítsenek a baleset okára.”

Biztosra vettem, hogy ez hazugság. Minden adattároló nyomkövetővel van ellátva, szinte elpusztíthatatlan fémötvözetből készül, és sugárzással is jelölik, ennél fogva nem létezik olyan, hogy nem találják meg. Ilyesmit persze a közemberek nem tudnak, és elhiszik ezt a sok szarságot.

Ismerős hangra kaptam fel a fejem. Olyasmi hang volt, mint a gyárakban vagy különféle termelőüzemekben a szünetet jelző, rekedtes brekegés. Alkalmanként indokolatlanul még a sárga lámpát is kerestem. Ez a hang jelezte a reggeli érkeztét. A ruhásrekeszek alatt egy alig öt centi magas és harminc-negyven centi széles nyílás vágódott fel, és egy tálca csúszott belőle a szoba közepére. Nem kifejezetten voltam még ilyenkor éhes, de rendre megjött az étvágyam az első pár falatnál. Felpattantam a felmelegített fémszékről, felkaptam a tálcát és az ágyra ültem. A tálcát hermetikusan lezárták. Bal sarkán aprócska fekete négyzet illetlenkedett, erre kellett minden étkezés előtt az ujjamat helyezni, és a tálca felnyílt. Gyomorforgató szag csapott meg a tálca felnyitását követően, de néhány másodperc alatt el is illant. Valamilyen tartósítógáznak vagy ilyesminek a szaga lehetett. A gáz távozta után viszont a kenyér enyhén élesztős illata kezdte felkelteni az étvágyamat. Két papírtányér feküdt a tálcán, mellettük pedig egy dobozka, szívószállal az oldalán, egy-egy nejlonba vákuumcsomagolt répa és alma. Az egyik papírtányéron két egymásra helyezett, barna, teljesen szabályos és egyforma kenyérszelet. A másikon két oszlopba rendezve egy sonkaféle és egy szalámiféle húskészítmény. Ezzel nyugtatgattam magam, hogy az szalámi és sonka, de valójában nem sok hasonlóságot mutattak. A húsfélék mellett hevert még egy kis doboz vaj.

Életemben nem ettem olyan íztelen vajat, mint itt. A kenyérnek csúfolt barna valami termetéhez képest egész sokat nyomott, az íze pedig, mint a félig megerjedt gabona. Sajnos bármi jött reggelire,

ez ott volt mellette, és enélkül nem laktam jól. Az íztelen vaj nem sokat rontott a helyzeten, viszont javítani se javított. A száraz kenyér egy kicsit nyálkás lett tőle. A kis dobozkát felállítottam, letéptem róla a szívószálat, és beledöftem a dobozon kialakított helyére. Ez még visszataszítóbb szagot árasztott, mint a tartósító gáz. Olyan szag szabadult ki a dobozból, mint a gennyedző sebé. Vagy mint a gyulladt, váladékos torkú, köhögő ember szájszaga. Tejre gyanakodtam. Viszont a tej is akkor ilyen szagú, ha gyulladt a tehén tőgye. Undoromat nagy nehezen félretéve belekortyoltam az italba.

Nem olyan íz érkezett a számba, mint amit a szag alapján vártam. Sem az íze, sem az állaga nem hasonlított a tejre. Az íztelen vízre emlékeztetett, amibe löttyintettek valami tejszerűt. Vagy feloldottak benne valami port. Megborzongtam. Sok kedvem az eddig érkezett ingerek alapján nem lett az evéshez, de az idő szorított. Megkentem a kis doboz íztelen vajjal a két kenyeret, evőeszközt nem adtak, tehát kénytelen voltam az ujjamat használni, rádobáltam felesbe a két kenyérre a két húsfélét, majd falatozni kezdtem. Egész elviselhető végeredmény született. Nem fogadott ízorgia, de egyben legalább meg lehetett enni őket. Minden falat után a számban maradt az a tolakodó, félig megerjedt gabonaíz, amitől kirázott a hideg. Igyekeztem mihamarabb túlesni rajta. Rágás közben gondolkodóba estem, azon töprengtem, ugyan mit panaszkodom. Másodjára vagyok bezárva, és az elsőhöz képest ez egy szálloda. Nem kell láncra verve a saját mocskomban gubbasztanom, minden nap találkozhatok a napfénnyel, nem csak heti egyszer. Van tiszta ruha, rendszeresen kapok enni, tudok tisztálkodni, el tudom foglalni magam azzal a szerencsétlen M.I.-vel, és van saját vécém.

Ezekbe a gondolatokba merülve már valamivel jobban esett a reggeli. Répát ritkán kaptam, csak hetente egyszer, így azt a végére tartogattam. Legörgettem a torkomon azt a pocsék fehér löttyöt, majd nekiláttam az almának. Az alma valahogy mindig csőbe húzott. Heti két-három alkalommal is kaptam, és mindig nagy elvárásokat támasztottam felé. Hiszen egy alma. A puszta jelenléte is meleget, napfényt, nyarat, zamatot és életerőt sugárzott. Azután az első harapás mindig porig rombolta ezt az illúziómat. Mert bármennyire szerettem volna a tökéletesen roppanó, lédús, zamatos almát, mindig egy kásás, íztelen valamibe haraptam. A répa maradt egyedül hű önmagához. Bár felé nem voltak elvárásaim, így azokat nem tudta alulmúlni. Viszont az alma és a répa is, mint minden, túl tökéletesen festettek, egyik sem lehetett természetes. Az ízük és állaguk pedig nyilvánvalóvá tette, hogy szintetikus úton állították elő őket. A szoba minden fala szürke betonszínt viselt. A mennyezet is. Az ablakkeret is passzolt hozzá, egyezett a színe a mosdóval és a toalettel, adva egy plusz árnyalatot a szürkeségnek. Az ablaküveget onnan lentről nézve, ahonnan ráláttam, legalább öt centi vastagnak ítéltem, mégsem torzította úgy a fényt, ahogy azt egy ilyen vastag üvegtől vártam.

Már javában a répámat ropogtattam, amikor enyhe sistergő, bizsergő hangot hallottam átellenben.

Az ablakkal szemben az ágyam állt. A másik sarok tök üres volt, és nem véletlenül. Onnan érkezett a furcsa hang. Egy dupla ajtó nagyságú, szabályos foltban vibrálni kezdett a szürke fal, majd mintha sebészkéssel körbemetszették volna, elhalványult és eltűnt. A virtuális fal mögött pedig a beugró részben, ahova jó esetben az ajtótokot teszik, szoláriumi hangulatot festve a falra, sorakoztak a kék neoncsövek. A csövek keresztezték egymást, és rácsokat alkottak az ajtó helyén. Valójában lézernyalábok vibráltak. Simán ki lehetett jutni rajta, csak sajnos több darabban. Ahogy a fal eltűnt és a kék rács láthatóvá vált, meg is jelent az ajtóban az őr. Az ellenőrzés. Tetőtől talpig fekete testhezálló ruhát viselt. Majdnem az egész harisnyaszerű rugalmas anyagot protektorlemezek borították. Nem egybefüggően, hanem osztásokban, gondolom, hogy azért lehessen benne mozogni.

Viszont fedetlen, vagyis páncélozatlan részek csak hajoláskor vagy guggoláskor alakulhattak ki. Úgy festettek az őrök, mint valami ember formájú, kitinpáncéllal borított bogarak. Atyaég, szörnyen meleg lehetett abban a göncben! A fejüket csak hátulról és felülről védték a protektorlemezek, arcukat egy kifejezéstelen maszk takarta. Eddig nem sikerült megállapítanom, hogy a maszk emberi arcot formáz-e, ugyanis krómozott vagy krómszínű bevonatot kapott, így ránézni is alig lehetett. A vakítóan sima és fényes felület úgy törte és szórta a fényeket, a szemből bevilágító Napét és az előtte lévő kék lézersugarakét, hogy mindenfelé fura színű és alakú pacák borították a falakat. Teljesen mindegy, milyen természetű vagy erejű fény érte a maszkot, úgy vakított, hogy az ember szeme könnybe lábadt, ha nézte. Annyit viszont sikerült megállapítani, hogy minden ellenőrzéskor másik őr van. Mert bár különböző hangjuk elárulhatta volna őket, a ruhákba vélhetően hangtorzítót építettek,

ami egyforma hangot biztosított nekik. De egyébként sem voltak túl beszédesek. A testbeszédüket és a szokásaikat viszont nem tudták megváltoztatni. Az egyik dülöngélt állóhelyben, a másik a nyakát tekergette, a harmadik a gumibotját maga elé szorította, a negyedik oldalt fogta, az ötödik elő se vette. Legalábbis ezekből arra következtettem, hogy e szokások különböző embereket rejtenek.

Aztán ki tudja, nem kizárt az sem, hogy ez is a feladatuk része, és ki vannak rá képezve. Engem nézett. A szemeit ugyan nem láttam, de magamon éreztem a tekintetét. Közelebb lépett a halkan vibráló kék nyalábokhoz. Feje nyaktekerő kört írt le, miközben körbekémlelte a szobámat.

Visszaszegezte rám a tekintetét. Olyan mozdulatot tett, mint aki menni készül, de bal alkarját maga elé emelte vízszintesen, csuklóját behajlítva, jobb mutatóujjával pedig fentről lefelé a csuklójára bökött néhányszor, jelezve, hogy idő van. Ekkorra répám utolsó darabjait is lenyeltem.

Megbizonyosodtam róla, hogy minden a tálcán van, aminek ott a helye, rátettem a fedelét, és bezártam. Egy aprócska szisszenés jelezte, hogy a doboz légmentesen zárult, majd alig fél perc leforgása alatt minden, ami a tálcán maradt, elemeire bomlott és eltűnt. A nyílás, ahonnan érkezett a tálca, felcsapódott, piros fény világított felette. A magam szórakoztatására rendre megpróbáltam az ágyról ülve becsúsztatni a tálcát a nyílásba, de most is elbénáztam. Egy rossz csuklómozdulat miatt megpördült a tálca, és a falnak vágódott. Az őrre néztem. Ostoba, erőltetett vigyor torzította az arcom, mintha közöm se lenne az egészhez, vállat vontam. Felpattantam és belöktem a tálcát a helyére, a nyílás lecsapódott, a fény zöld lett, majd halk suhanást követően kialudt. Feltápászkodtam, majd az őrre emeltem a pillantásom, akinek már csak a távolódó hátát láttam. Másodperceken belül a beugró rész és a kék csíkok helyén a szürke fal magasodott. Sajnos a répa nem nyomta el teljesen a számban azt az erjedt gabonaízt. Úgy gondoltam, megszabadulok tőle, na meg karbantartom az evéshez használt csontozatot a számban. A fogmosó berendezés megidézéséhez a mosdó paneljén kellett bohóckodni, és ez is a falból jött elő. A sörtéken egy adag zöldes massza hevert. A gépet az állványzathoz egy vékony, de erős elektromos kábel rögzítette. Nyilván azért, hogy ne lehessen semmiféle fegyvert vagy támadóeszközt gyártani belőle. Na meg, hogy magamban se tudjak kárt tenni. A számhoz emeltem, és a nyelén egy érintéssel munkára bírtam. A reggeli íze fenséges parádé volt a fogkrém ízéhez képest. Tömény, keserű, gyomorforgató íz, a penészére emlékeztetett.

Képtelen voltam pár percnél tovább a számban tartani, kiköptem, lemostam a gép fejét, és vízzel még körbejárattam a fogaimat. Sokáig a számban maradt ez a förtelmes íz, viszont ahogy enyhült, úgy lett egyre kellemesebb. Fél óra elteltével kifejezetten kedvem leltem a kesernyés ízben, ami a számban maradt. Nyelvemmel mindenféle trappoló és pattogó hangokat igyekeztem dallamba rendezni az asztal felé menet. Leültem terpeszkedve, mint valami jól lakott óvodás. A hideg székre vetettem magam, ügyet sem vetve a hidegre és kényelmetlenségre. Az asztal közben elsötétült.

Elhúztam a tenyerem felette, az asztal bekapcsolt, és az fogadott, amit itt hagytam: a hírek.