Cathy Williams

Majdnem menyasszony

Pippa Roscoe

Elvágva a külvilágtól

Jennifer Faye

Kölcsöngyűrű örökbe

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Cathy Williams, 2020 – Vinton Kiadó Kft., 2024

Eredeti címe: The Forbidden Cabrera Brother

(Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

Magyarra fordította: Várnai Péter

© Pippa Roscoe, 2021 – Vinton Kiadó Kft., 2024

Eredeti címe: Terms of Their Costa Rican Temptation

(Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

Magyarra fordította: Szabó Júlia

© Jennifer F. Stroka, 2019 – Vinton Kiadó Kft., 2024

Eredeti címe: Wearing the Greek Millionaire’s Ring

(Harlequin Mills & Boon, Romance)

Magyarra fordította: Kovács Ágnes

Nyomtatásban megjelent: a JÚLIA KÜLÖNSZÁM 123. számában, 2024

Átdolgozott kiadás

978-963-540-856-6

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2024

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Cathy Williams

Majdnem menyasszony

1. FEJEZET

Valami nincs rendben, gondolta Dante, miközben a whiskyjét kortyolgatva kinézett a spanyolországi háza ápolt, megvilágított kertjére. A háta mögül beszélgetés hangjait és nevetéseket hallott. A vendégek – a régi családi barátoktól a magas méltóságokig – mind azért jöttek el, hogy üdvözöljék Dante nála négy évvel idősebb bátyját és a menyasszonyát. A rendezvényen, bár a meghívókat csak kevéssel korábban küldhették ki, mindenki megjelent, aki számít. A befolyásos Cabrera család invitálásának mindenki habozás nélkül eleget tett. Olyankor különösen, ha az összejövetelt Dante tágas villájában tartották.

A házhoz vezető magánutat kis lámpások világították meg. Ezen a meleg nyári estén a verandaajtókat szélesre tárták, hogy bepillantást engedjenek mindarra, amit a rendkívüli gazdagság kínálhat. A pincérek figyelmét egyetlen kiürült pohár sem kerülte el. A feszített víztükrű úszómedencét és a halk háttérzenéről gondoskodó vonósnégyest is megvilágították, akárcsak a fiatal párt ábrázoló jégszobrot, amelynek a felállításához Dante édesanyja ragaszkodott. Az előírásos öltözékben megjelent urak mellett az egyedi ruhákat viselő hölgyek valósággal paradicsommadaraknak tűntek.

Dante szüleit természetesen határtalanul boldoggá tette, hogy végre megismerhetik Alejandro leendő feleségét, mert az eljegyzés szerintük már öt éve esedékes lett volna. A hagyomány az hagyomány, és elsőszülött fiúként a harmincas évei közepén járó Alejandrónak rég meg kellett volna házasodnia, és örökösökről gondoskodnia. A hatalmas Cabrera-vagyonnak a családban kell maradnia, ezért Roberto és Isabella már jó ideje unokákat követelt. Hogyan másként folytatódhatna a nemzedékek sora, ha mindkét fiuk jóval kellemesebbnek találja a laza kapcsolatokat, mint azt az életet, amelyet egy nős férfinak élnie kell?

Dante ugyanúgy azt kívánta, mint a szülei, hogy a bátyja nősüljön meg, és szülessenek gyerekei. Mert ha az nem történik meg záros határidőn belül, a szülei őt fogják nyaggatni, hogy teljesítse a kötelességét. Arra pedig a legkevésbé sem áll készen.

Amikor Alejandro három hete azt az örömhírt osztotta meg a családdal telefonon, hogy eljegyezte magát, pezsgőt bontottak, sietve nekiláttak az eljegyzési parti megszervezésének, és az elvárások az egekbe szöktek. Apró bökkenőt csak a menyasszony személye jelentett. Illetve egyelőre a hiánya. Hol az ördögben lehet? A szerelmeseknek nem együtt kellett volna megérkezniük? Egymás kezét szorongatva, a szemükben perzselő szerelemmel? Elvégre csak rövid ideje vannak együtt, még nem juthattak el addig a pontig, hogy a másik létezését természetesnek tartsák. A menyasszony mintegy fehér nyusziként varázsolódott elő egy cilinderből, vagyis a szerelemnek még elég frissnek kell lennie ahhoz, hogy az a nő boldogan kísérje el Alejandrót a pazar eljegyzési partira.

Nincs itt azonban, és már csak két óra van addig, amíg megnyitják a bőséges büfét, és kezdetüket veszik a beszédek, állapította meg Dante az órájára pillantva, miközben felhörpintette a whiskyjét. A pázsiton már ott állnak a megterített asztalok, amelyek díszítésekor nem takarékoskodtak a vörös rózsával, ahogyan az egy szerelmespárnál illik.

Dante azt találgatta, kegyeskedik-e a leendő menyasszony időben előkerülni, vagy a bátyjának elnézéseket motyogva kell a vendégekhez fordulnia, akik majd a jegyese távollétében fogják elfogyasztani a pompás hidegtálakat. Az mindenesetre furcsa, hogy Alejandrót hidegen hagyja a menyasszonya modortalansága. Lehet azonban, hogy csak túlságosan hozzászokott a köreikhez tartozó fárasztó nőkhöz, akik imádnak drámázni. Dante nagy sóhajjal arra gondolt, hogy ő nagyon sok ilyen nőt ismert már.

Éppen meg akart fordulni, hogy visszamenjen a szalonba, ahol pezsgőt és finom falatkákat kínáltak a vendégeknek, amikor valami felkeltette a figyelmét. A félhomályban mozgásra lett figyelmes a házhoz vezető kanyargós úton. Keskenyre összevonta a szemét, hogy jobban lásson. Nem tévedett, a fák között valóban mozog valaki vagy valami. Letette a poharát a veranda párkányára, megfeszítette a vállát, és lement a kertbe vezető széles kőlépcsőn.

Caitlint teljes sötétség vette körül, előtte viszont a tágas pázsit és a hatalmas villa fényárban úszott. Bizonyára a világűrből is látni lehet. A házhoz vezető fasor fái újra meg újra árnyékba borították az utat, amelyen lépkedett. Az amúgy is lidércnyomásos kirándulása csúnya véget érhet, ha megbotlik, kitöri a bokáját, aztán valakinek rögtönzött hordágyon kell bevinnie a házba. Milyen kínos lenne!

Minden rosszul alakult. Onnan kezdve, hogy az édesanyja percenként sírva felhívta, miközben neki már régen úton kellett volna lennie a repülőtérre, egészen addig, hogy a taxi, amelyet Alejandro a reptérre küldött érte, útközben durrdefektet kapott. Most, három órával később úgy döntött, okosabb, ha belopózik a házba, és egy kicsit kifújja magát, semmint a taxival egészen az ajtóig vitesse magát, és mindenki figyelmét felhívja arra, hogy elkésett.

Megborzongott, amikor elképzelte, hogyan méregetnék a vendégek viharvert állapotában. Alejandrónál azonban szokás szerint nem volt ott a mobiltelefonja. Caitlin legalább tucatszor hívta, de hiába hagyott neki kétségbeesett üzeneteket. Így aztán az esélye, hogy észrevétlenül beosonhat a házba, minden lépéssel kisebb lett.

Miközben ők állítólag szerelmesek! Ha valóban úgy volna, Alejandro le nem venné a szemét a telefonjáról, és aggódva találgatná, hol késik a menyasszony. Alejandróra gondolva Caitlin nem tudott elfojtani egy mosolyt. Biztosan letette valahová a mobilját, és mert nem figyel az időre, nem tudja, hogy az állítólagos menyasszonyának már régen meg kellett volna érkeznie az eljegyzési partijukra, amelyet a szülei szerveztek.

Caitlinnek nem most először támadt kellemetlen érzése a történet miatt, amelyet kitaláltak. Londonban működőképesnek tűnt, mintha nem is létezne jobb lehetőség a gondok és félelmek eloszlatására. Itt azonban…

Caitlin megállt, hogy megnyugodjon a légzése. Látta, hogy az előtte magasodó villa hatalmas udvarát zsúfolásig luxusautók töltik meg, és megint libabőrös lett. Ez itt most a valóság. Már nem Londonban vannak, nem egy üveg bor mellett találják ki a történetüket. Akkor egy időre megfeledkezett arról, hogy az általuk kovácsolt tervek egy másik országban teljesen másként festhetnek. Az, hogy eljátssza Alejandro menyasszonyának szerepét, logikus megoldás volt mindkettőjük problémáira. A hatalmas kert és a körülötte zümmögő bogarak azonban Caitlin eszébe juttatták, hogy minden játéknak következményei vannak.

A szíve hirtelen hevesen verni kezdett, és hátranézett a válla fölött. Nehéz volt leküzdenie a késztetést, hogy megforduljon és elfusson. Éppen sokadszorra is meg akarta próbálni felhívni Alejandrót, amikor észrevett egy férfit, akit eddig elrejtett a sötétség, most viszont majdnem közvetlenül előtte állt. Amikor elhatározta, hogy Írországból Londonba költözik, a szülei az eszébe vésték, hogy abban a nagyvárosban senkiben se bízzon meg.

– London veszélyes hely – mondták aggódva.

Caitlin ezért a helyi közösségi házban elvégzett egy tízórás alapfokú önvédelmi tanfolyamot. Az ott tanultakra emlékezve most velőtrázó sikítást hallatott, aztán az idegen felé lendítette az utazótáskáját, és el is találta a vállát. A fejére célzott, de a férfi jóval magasabb volt nála. Utána harci állást vett fel, és a szemét összehunyorítva az idegenre szegezte a tekintetét, miközben a következő lépésén gondolkodott. Bárcsak magasabb, erősebb, vékonyabb és fürgébb lenne! Sajnos azonban alacsony és gömbölyded, úgyhogy esélye sincs ezzel a fickóval szemben, aki akkora, mint egy kétajtós szekrény. Ezért a menekülés mellett döntött.

Nem jutott azonban messzire. Szinte azonnal visszarántotta egy vasmarok, ő pedig megfordult, és megrúgta a férfit, az azonban nem engedte el.

– Nyughasson már! – szólította fel Caitlint.

– Akkor vegye le rólam a kezét! Sejtelme sincs, kivel kezd. A harcművészet mestere vagyok!

Dante elengedte a nőt, és egy pillanatig elképedten meredt rá. A sötétben nem igazán tudta kivenni az alakját, de azt megállapíthatta, hogy küzdősportokban körülbelül éppen annyira lehet jártas, mint a balettben. Semennyire.

– Nem tudom, ki maga – mondta Caitlin, és a biztonság kedvéért hátrált egy lépést –, de ha nem hagy békén, rendőrt hívok abból a házból – bökött a villa felé a fejével.

– Oda akar menni? Miért?

– Ahhoz magának semmi köze.

Caitlin ezzel megfordult, és sietve a házhoz indult. Ha ez a fickó rosszban sántikált, most már nyilván rájött, hogy melléfogott az áldozata kiszemelésekor. Ahhoz amúgy elég lett volna csak egy pillantást vetnie az öltözékére, amely hosszú, libbenő szoknyából, praktikus cipőből és a kedvenc bő blúzából állt, amely fölött kötött kardigánt viselt, mert esténként még lehűl a levegő. Ékszer egyáltalán nem volt rajta.

Amikor megérezte, hogy a férfi követi, még erősebben markolta a táskáját. Sosem lehet tudni.

– Talán mégis van hozzá némi közöm – hallotta meg a háta mögül, és erre hirtelen megállt.

– Maga meg miről hadovál?

– Eljegyzési parti. Alejandro. Rémlik valami? – kérdezte Dante, és karba fonta a kezét.

Közben kiléptek a sötétségből, és Caitlin most jobban szemügyre vehette a férfit. Egyszeriben kiszáradt a szája. Az ismeretlen valóban eljegyzési partihoz öltözött: fekete nadrág, fehér ing, amelynek a felső gombját nyitva hagyta, nyakkendőt nem visel. A kezét zsebre dugta, ettől még jobban érvényesült izmos teste.

Caitlin légzése lelassult, aztán megint felgyorsult, és ez meglepte, mert ez a hirtelen támadt izgalom egyáltalán nem vall rá. Amikor találkozott a tekintetük, kihúzta magát. A férfi minden porcikájából erotikus vonzerő áradt. Caitlinnek ismerősnek tűnt, de tudta, ha csak egyszer is találkozott volna vele, emlékezne rá. Nem olyan pasas, akit ő egykönnyen elfelejtene.

– Maga is az eljegyzési parti miatt van itt – mondta, amikor végre megtalálta a hangját. – Már csak az a kérdés, hogy akkor miért bóklászik a kertben, és támad meg vadidegeneket – tette hozzá, aztán határozott léptekkel továbbindult.

Szorítja az idő, nem teheti meg, hogy hosszasan elbeszélget valakivel, akitől a tarkóján felágaskodnak a pihék. A férfi tartotta vele a lépést, és a közelségétől borzongás futott végig Caitlin gerincén. A ház elé érve újra megpróbálta felhívni Alejandrót. Tudta róla, hogy vagyonos családból származik, attól azonban, hogy ő bekerüljön ebbe a világba, görcsbe rándult a gyomra.

A félelme beigazolódott. Alejandro nem fogadta a hívást.

– Gond van? – hallotta meg az ismeretlen kérdését.

– Miért van maga még mindig itt?

– Arra gondoltam, hogy én magam kísérem be.

– Azt hiszi, hogy nem tartozom a meghívottak közé? – kérdezte Caitlin.

A férfi nyugodt alapossággal végigmérte. Tekintete tetőtől talpig bejárta. A lány érezte rajta, hogy azt gondolja, a vendégek itt nem így szoktak megjelenni.

– És ki maga? – kérdezte végül Dante. – Mert nem úgy fest, mintha ilyen alkalomra választott volna öltözéket.

Caitlin arca lángba borult. A szüleitől mindig azt hallotta, hogy kívül-belül gyönyörű. Ők persze elfogultak. Neki viszont sok év kellett ahhoz, hogy megbékéljen a külsejével. Hiába is akarna néhány centivel magasabb és néhány kilóval könnyebb lenni. Nincs hosszú lába, az arca szeplős, a haja pedig nem barna, és a legügyesebb fodrász sem tudja megszelídíteni.

– Van nálam váltás ruha – mondta hűvösen, és az utazótáskájára bökött a fejével. – Ha pedig netán azt hiszi, hogy nem tartozom a meghívottak közé, a kétségeit eloszlatandó közölhetem magával, hogy éppenséggel… Alejandro menyasszonya vagyok.

A szavak nehezen hagyták el Caitlin száját, de a hazugságoknál mindig így volt. A férfi túlságosan elképedt ahhoz, hogy megszólaljon.

– Igaz, ami igaz, kissé elkéstem – tette hozzá Caitlin.

– Alejandro menyasszonya? – hüledezett Dante.

– Ez igencsak kételkedőn hangzott, de arra semmi oka nincs.

Valójában van. Caitlinnek az ugyancsak élénk fantáziájával is nehéz volt elhinnie, hogy Alejandro menyasszonya. Ők ketten különböző világokból származnak. Bármilyen közel kerültek is egymáshoz az idők folyamán, Alejandro a spanyol arisztokrácia tagja. Erről árulkodik, ahogyan a világban mozog, és amilyen hanyagul szórja a pénzt. Azt teheti, amit akar. Vicces, figyelmes, gondoskodó, és ezzel olyan benyomást kelt, mintha nem tudná megvenni a világot, csakhogy meg tudná. A dúsgazdagoktól valamiért mindenki arra számít, hogy kíméletlenek, Alejandro azonban egészen más. Caitlin ezért is imádta.

Igen, ők nagyon különbözők. Ő fehér bőrű, szeplős, zöld szeme és rézvörös haja van. A férfié sötét, a bőre pedig kreol. Ugyanakkor mind a ketten inkább alacsonyak, gömbölydedek, és Caitlin ezért is érezte magát hihetetlenül jól Alejandróval.

– Miss Walsh? – kérdezte az ismeretlen.

– Caitlin. Figyeljen, nem cseverészhetek itt tovább magával. Nekem most már…

Caitlin a lenyűgöző házra nézett, és egy oldalbejáratot keresett rajta, amelyen beosonhat. Azt azonban nem tudta, mit csinál majd, ha bent lesz, de Alejandrót nem találja meg azonnal. Keresse meg a vendégmosdót, ahol átöltözhet, és bízzon benne, hogy úton oda senkivel sem fut össze?

A hirtelen született tervek igencsak kidolgozatlanok. Még szerencse, hogy az eljegyzési parti után mind a ketten visszatérnek Londonba a megszokott életükhöz.

– Valamit mondani akart éppen – emlékeztette az idegen Caitlint.

Ő rápillantott, és újra megborzongott. A férfi egészen különös hatást tesz rá. Mikor bukott ő a rettenthetetlen alfa-hímekre? Ezer éve megtanulta, hogy távol kell tartania magát tőlük. A jóképű pasasok ráadásul túlságosan nagyra tartják magukat. Ő pedig menyasszony, jutott kissé megkésve az eszébe. Legalábbis a nyilvánosság számára, de a végeredmény ugyanaz.

– Ahogy már meg is jegyezte – mondta –, nem vagyok éppen megfelelően öltözve, Alejandrót pedig nem tudom elérni. Nem is értem, minek van mobiltelefonja, ha soha nincs nála.

– Meglepő, hogy nem keresi a világ mind a négy sarkában a menyasszonyát – dünnyögte Dante. – Már csak azért is, mert maga nem tudta elérni, hogy szóljon neki, késni fog.

– Az ilyen dolgokat mi lazán vesszük.

– Ami igencsak szokatlan egy komoly kapcsolatnál.

A férfi hangjában volt valami, amitől Caitlin még feszültebb lett.

– Csinosan fel kell öltöznöm – mondta. – Maga pedig még be sem mutatkozott.

A lány fürkésző tekintetének tüzében Dante hűvös, józan esze egy pillanatig kikapcsolt. Aztán összeszedte magát, és viszonozta a pillantást.

– Kiismeri magát a házban? – váltott ügyesen témát, miközben anélkül, hogy hozzáért volna, átvezette Caitlint a leparkolt kocsik között.

Ez a nő lenne a bátyja menyasszonya? Danténak nehéz volt elhinnie, bár… Honnan tudhatná ő, milyen nőket kedvel Alejandro? Még egyetlen barátnőjét sem ismerhette meg. Más-más országban élnek, összeegyeztethetetlenek a programjaik, csak néha futnak össze rövid időre egy-egy bárban. Már régen tökélyre vitték, hogy semmi fontos dologról ne beszéljenek egymásnak.

Dante mindig azt képzelte, hogy a bátyjának ugyanúgy a nagyvilági, vonzó nők az esetei, mint neki, akik az ő társadalmi köreikben mozognak. Ha ezekre a nőkre gondolt, mindig elfogta bizonyos unalom. Egyvalamit azonban, ami nagyon fontos, tudott róluk: mind függetlenek és gazdagok voltak. Egy részük talán nem az övével azonos ligában játszott, de nagyon hasonlóban.

Egy emlék ötlött az eszébe. Tizenkilenc évesen elvesztette a szívét. Beleszeretett egy nőbe, aki tíz évvel idősebb volt nála, és olyan ügyesen játszott vele, hogy ő végül számolatlanul adott neki pénzt. Összességében egy kisebb vagyont. Bedőlt a mesének a zátonyra futott házasságról – egy erőszakos volt férjjel – és egy ártatlan gyermekről. A nő szegény volt, de a személyes tragédiája ellenére megindítóan bizakodó. Kétségbeesetten újrakezdésre vágyott, mégis csak habozva fogadott el segítséget Dantétól. Ez őt még eltökéltebbé tette, hogy egyre többet és többet adjon neki.

A nő természetesen lélegzetelállítóan gyönyörű volt, úgyhogy a libidó nagyon hamar kikapcsolta Dante józan eszét. Az elvált asszony roppant izgató volt a sok jó házból való, szelíd, szép és kiszámítható fiatal lány után. Az ostobasága miatt Dantét még utólag is szégyenérzet fogta el, ha belegondolt, mi történt volna, ha nem kapja rajta a nőt egy másik férfival, ráadásul éppen a gyereke apjával. Minden hiba értékes leckével szolgál azonban, így aztán ő soha többé nem tért el attól, amit jól ismert: a gazdag, gyönyörű és előkelő származású nőktől. Legalább ismerős terep volt. Ezek a nők ugyan önzők és gyakran sekélyesek, de ez az az ár, amelyet ő készséggel megfizet.

2. FEJEZET

Caitlin Walsh nem ismerős terep. Dante azonban elég értelmesnek tartotta magát ahhoz, hogy tudja, miként kell bánni egy ilyen nővel. Már csak az a kérdés, hogy a bátyja is tisztában van-e ezzel.

Ha valakinek összetörik a szívét, az nem is igazán rossz, gondolta Dante. Erősebbé tesz. A bátyja azonban vőlegény, és amint megtörténik a gyűrűváltás, már nem csak egy összetört szívvel kell foglalkozni. A családi vagyont is meg kell védeni, és Dante eltökélte, hogy erről egy másodpercig sem fog megfeledkezni. Ha Alejandro beleszeretett Caitlin Walshba, nincs ok arra, hogy ő ne végezzen némi kutatómunkát. Már csak azért is, hogy biztos lehessen benne, Alejandro nem élete legnagyobb hibáját készül elkövetni. Nem erre való egy testvér?

– Még soha nem voltam itt – válaszolta Caitlin feszülten –, úgyhogy nem ismerem ki magam a házban. Abban reménykedtem, hogy Alejandro…

– Ő bizonyára a vendégeket szórakoztatja, de magának szerencséje van, mert én véletlenül nagyon jól ismerem a házat. Mondhatni úgy, mint a tenyeremet.

Caitlin megállt, és leplezetlen megkönnyebbüléssel nézett a férfira.

– Át kell öltöznöm – ismételte meg. – Ha kiismeri magát a házban, nagyon hálás lennék, ha esetleg…

– Segítenék belopózni, hogy felvehesse a csinos ruháját? – Dante alaposabban megnézte a nőt. Az utazótáskája kicsinek tűnt ahhoz, hogy elférjen benne egy elegáns ruha. – Miért kellene a segítségére lennem, miután megvádolt, hogy megtámadtam?

– Meglepett, és én természetesen annak megfelelően viselkedtem.

– Maradandó kárt is okozhatott volna nekem, elvégre harcművész – mondta Dante gunyorosan.

A megjegyzését csend fogadta, de látta, hogy a nő csak nehezen nyeli le a csattanós választ. Ez a kicsike egészen más ligában játszik, és Danténak egyszeriben úgy tűnt, hogy mégiscsak érdekes lesz ez a rendezvény. Kellemes lehet másféle tapasztalatokat szerezni.

– Szerencsére nem vagyok haragtartó – folytatta nagyvonalúan. – Szívesen mutatok egy helyet, ahol rendbe hozhatja magát.

– Nem tudom, hogy köszönjem meg.

Őszintén hangzott. Dante nem válaszolt, egy pillanatig azonban az a furcsa érzése támadt, mintha felforrt volna a vére, és feszítene az ágyéka. Sarkon fordult, és a ház sötét részébe indult.

– Igyekeznie kell – mondta, és meglassította a lépteit, hogy a nő utolérje. – A parti már nagyban zajlik. Minél lassabban készül el, annál drámaibb lesz a fellépése – magyarázta, és a nőre pillantott.

Copfba font hajából kiszabadult néhány engedetlen tincs. Az arca kipirult, és kapkodva szedte a levegőt. Aztán a pillantása lejjebb siklott. A nő melle alacsony termete ellenére telt volt. Az önuralma pillanatnyi elvesztése miatt Dante önmagára dühösen elfordult. Ha ez a nő készül valamire, ő ki fogja deríteni, mi az, mielőtt anyagi kár származna a dologból. A kicsike azonban a bátyja menyasszonya, erről nem szabad megfeledkeznie. A tilalmas gondolatokat csírájukban fogja elfojtani, hogy ne terelhessék el a figyelmét arról, amit tennie kell. Ráadásul nincs sok ideje. Ha a nő a bátyja pénzére hajt, biztosan nem fog sokáig várni azzal, hogy jegygyűrűvel biztosítsa a terve sikerét.

Dante a vendégszobák egyikébe vezette a lányt. A személyzet mindig rendben tartotta ezeket a helyiségeket, bár éjszakára csak ritkán maradt itt valaki. A magánszféra szent volt Danténak, ezért szállóvendégek csak akkor érkeztek, amikor ő nem tartózkodott itt, és a villát barátoknak vagy családtagoknak engedte át.

– Érezze otthon magát! – mondta, amikor a nő megállt, és körbenézett. – Kint megvárom. Egyedül nem találna el a partira.

A lány nem válaszolt azonnal. Alighanem szüksége volt néhány pillanatra, hogy megeméssze a luxus látványát.

– Egyedül is biztosan megtalálom az utat – mondta végül.

– Megvárom.

– Miért?

Danténak enyhe bűntudata támadt. A megérzése azt súgta, ki kell derítenie, jogos-e a gyanúja. Az idő pedig nem neki dolgozik. A szándéka nem vall éppen nemes gondolkodásra, ezért elvörösödött a nő szemében megjelent sebezhetőség láttán.

– Nevezzük jó modornak! – válaszolta nyersen.

– Oké. – Caitlin rövid habozás után elmosolyodott. – Alighanem szükségem lesz némi erkölcsi támogatásra. Nem szoktam ilyen rendezvényeken részt venni. Ha Alejandro és én…

Félbehagyta a mondatot, és elpirult.

– Ha maga és Alejandro?

– Tudtam, hogy lesz parti – mondta Caitlin sietve –, de a körülményekről sejtelmem sem volt.

– Alejandro igen magas rangú családból származik – közölte Dante. – Ha több idő lett volna az előkészítésre, nagyobb szabású lenne az esemény. Kétszáz vendég inkább kevésnek mondható.

– Én… Miután megláttam odakint a kocsikat, elbizonytalanodtam, hogy megfelelő öltözéket hoztam-e magammal.

Dante az ékszerekkel teleaggatott, drága ruhákat viselő nőkre gondolt odakint. Caitlin feszült arca nem kerülte el a figyelmét, de figyelmeztette magát, hogy a legeredményesebb pénzvadászok mindig azok a nők, akikről az a legkevésbé sejthető.

– Biztos vagyok benne, hogy nem lesz semmi gond.

– Még nem látta a ruhámat. – Caitlin a szemét forgatta. – Utána nyugodtan megváltoztathatja a véleményét. Csak nem gondoltam…

– Mit nem gondolt?

– Hogy ilyen lesz – válaszolta Caitlin őszintén. – Nem számítottam rá, hogy ez a ház ennyire fényűző.

– Azt azért csak tudta, hogy a vőlegénye gazdag családból származik, nem?

– Természetesen, de… Mindegy. Itt vagyok, és már semmit sem tehetek. Amin nem változtathatunk, azt jobb elfogadni. Én pedig az öltözékemen már nem változtathatok. Úgyhogy akkor most átöltözöm. Hamar elkészülök.

Dante legalább negyven percre számított. Sőt még többre, ha a nő a hajával is csinálni akar valamit. Olyan eredeti jelenség, hogy Dante nem tudta elképzelni az átalakulása eredményét. Nyugtalanítónak találta, hogy a gondolatra elszabadult a fantáziája. A folyosón nagy sóhajjal a falnak dőlt, előhúzta a mobiltelefonját, és elkezdte átnézni a céges e-mailjeit. Noha úgy gondolta, sokáig kell várnia, Caitlin hamar kilépett a vendégszobából. Idegesnek tűnt.

– Ez gyorsan ment – jegyezte meg Dante.

A lány lenyűgözően festett. A katasztrofális öltözet, amelyet korábban viselt, eltűnt, és a helyébe testre simuló jádezöld ruha lépett, amely elragadóan kiemelte viselője minden domborulatát. A látványára Dante arca megfeszült, mert érezte, hogy a teste válasza teljességgel helytelen.

– A gyémántokat otthon felejtettem.

Caitlin hangja feszülten csengett. Idegesen babrálta a nyakában függő vékony aranyláncot.

– Kétlem, hogy ez bárkinek feltűnne – dörmögte Dante.

A lány ujjai óhatatlanul a melle közére vonták a tekintetét, de sietve összeharapta a fogát, és elkapta a pillantását.

– Kedves magától, hogy ezt mondja.

Caitlin felvette a férfi lépteinek a ritmusát, de csak bizonytalanul, mintha szokatlan lenne neki a magas sarkú cipő.

– Nem hiszem, hogy engem valaha is nevezett volna valaki kedvesnek. Hogy ismerkedtek meg Alejandróval? – Dante csak most döbbent rá, hogy eddig nem is érdeklődött a derült égből villámcsapásként létrejött kapcsolatról. – Mindannyiunkat meglepett, amilyen gyorsan alakultak maguk között a dolgok – tette hozzá.

Ő alig vett tudomást a környezetéről, de látta, hogy Caitlin szeme elkerekedett, miközben körbenézett. Ez aligha meglepő, ha tervei vannak a gyors házassággal, gondolta Dante mogorván.

A ház valóban lenyűgöző a falakon az absztrakt festményekkel és az előcsarnok közel öt méter magas mennyezetéről alálógó, hatalmas kristálycsillárral.

– Már régóra ismerjük egymást – mondta Caitlin kissé homályosan.

– Alejandro soha nem említette, hogy állandó barátnője van.

– Mi… eleinte csak jó barátok voltunk. – Caitlin a férfira szegezte kissé ferde vágású szemét. – Még mindig nem árulta el, hogy ki maga. Bizonyára jól ismeri Alejandrót és az öccsét, ha gond nélkül eligazodik a házban. Lenyűgöző, igaz?

– Alejandro nem mesélt sokat a londoni életéről – mondta Dante, és a kilétére vonatkozó kérdést eleresztette a füle mellett.

A zajszint megemelkedett, aztán beléptek egy nagy előcsarnokba, amelyet egyenruhás őrök védtek. A láttukra azonban csak kurtán meghajoltak, de maradtak, ahol voltak. Itt hagyományosabb, kevésbé absztrakt festmények függtek a falakon. Az egyik mágnesként vonzotta Caitlin tekintetét, és másodpercekig nézte, mert lenyűgözte a különleges színhasználat. Azonnal tudta, ki festette.

– Csodás az a kép – mondta, és a férfi felé fordult.

– Ért a festészethez? – kérdezte Dante a szemöldökét felvonva.

– Miért ne érthetnék? – Caitlin hátrált egy lépést. – Fotós vagyok, de képzőművészetet tanultam. Valószínűleg jobban értek hozzá, mint Alejandro öccse, ha az övé is ez a ház. Fogadni mernék, sejtelme sincs, ki a festő.

– Miből gondolja?

– Üzletember. – Caitlin megrántotta a vállát. – Amennyire tudom, neki mindennél fontosabb, hogy pénzt keressen. Ha ez igaz, alighanem megbízott valakit, hogy a nevében vásároljon műalkotásokat, amelyeknek az értéke idővel csak nő, és ő még több pénzre tehet szert.

– Hogy jutott erre a következtetésre? – kérdezte Dante. – Alejandro mesélte magának?

– Természetesen nem. – Caitlin megköszörülte a torkát. – Alejandro soha nem beszél elítélően másokról. Nem mintha nekem előítéleteim lennének, csak egy sejtésemnek adtam hangot.

– Alejandro szerelmes jobbik feleként nem elfogult kissé?

A pasas dühösnek tűnt, de Caitlin nem értette, miért.

– Tessék? – kérdezte. – Igen. Nem. Mármint természetesen a jobbik fele vagyok, de elfogult egyáltalán nem. Nem is értem, miért beszélek erről magával, amikor még mindig nem tudom, kicsoda.

– Ó, még be sem mutatkoztam? – Dante kurtán meghajolt, és a lányra szegezte lenyűgöző barna szemét. – Elnézést az udvariatlanságért. Dante Cabrera vagyok, Alejandro öccse.

3. FEJEZET

– Miért nem figyelted a mobilodat?

Ez volt az első kérdés, amelyet Caitlin a kissé becsípett Alejandrónak szegezett, miután végre rábukkant. A színjátékuk ötlete nem pillanatnyi szeszélyből született, hanem alapos megfontolás után. Caitlin mégsem látta előre az útjukat álló buktatók mindegyikét.

Tudta, hogy erről csakis ő tehet. Született optimista, mert arra nevelték, hogy mindig lássa a fényt az alagút végén. Az első csapás akkor érte, amikor értesült a szülei súlyos anyagi nehézségeiről. Attól kezdve egyre rosszabb lett a helyzet. A szülei mindig rajongtak érte, mindig támogatták, és azt tanították neki, hogy minden mélypont után van fellendülés. Caitlin hitt nekik. Az édesapját azonban nemrégiben összetörve, a könnyeivel küzdve látta.

Egyszeriben neki kellett kézbe vennie a dolgokat. Kimerítő volt gondoskodni a szüleiről, leginkább azért, mert ő Londonban lakott. Amilyen gyakran azonban csak tudott, Írországba utazott, és szinte minden pénzét arra fordította, hogy betömje a szülei életében keletkezett mély anyagi lyukat.

Alejandro javaslata kezdetben süket fülekre talált nála. A szándékos megtévesztés gondolata idegen volt tőle. Úgy nevelték, hogy a hazugságot elítélendőnek tartsa. Alejandro azonban egyre csak unszolta. Az indokai ugyanolyan nyomósak voltak, mint az övéi, és végül sikerült meggyőznie őt arról, hogy szívességet tesz neki, ha egyetért a tervével. Cserébe a millióiból kisegíti a bajból. Mert mi értelme a barátságnak, ha a barátok nem segítenek egymásnak, amikor a legnagyobb szükség van rá?

Alejandro megfelelő érveket hozta fel egy olyan pillanatban, amelyben Caitlin fejében teljes volt a zűrzavar, mert sűrűn követték egymást a katasztrófák. Miután elfogadta Alejandro ajánlatát, hatalmas teher esett le a válláról, és a nap lassanként előbújt a sűrű sötét felhők mögül. Végre az alagút végén feltűnt a fény. És ez lett a veszte, amint most rádöbbent erre. Azt ugyanis számításon kívül hagyta, hogy az egyszerű megoldásnak gondolt történet váratlan akadályokat gördít az útjába. Egészen pontosan: nem számolt a jó barátja öccsével.

Egy kicsit félt a megismerkedéstől Alejandro szüleivel, Dantéra azonban futó gondolatot sem vesztegetett. Pedig Alejandro elejtett szavaiból tudhatta volna, hogy nem ismeri a tapintatot és a kíméletet.

Miután Dante felfedte előtte a kilétét, az egész beszélgetésük villámgyorsan újra átfutott Caitlin fején. Tudta, hogy Dante közelében óvatosnak kell lennie. A férfi csalit dobott neki, és ha nem vigyáz, akkor… Mi lesz majd akkor? Caitlin ezt nem tudta, de végül is mit tehet Dante abban a huszonnégy órában, amíg ő elutazik innen? Mégis borzongás futott végig a hátán a gondolatra, hogy résen kell lennie.

Úgy döntött, kerülni fogja Dantét az este végéig, bár az még soká lesz, állapította meg az órájára pillantva. De hová tűnt már megint Alejandro? Caitlin igyekezete, hogy őt és az öccsét is szemmel tartsa, fárasztó másfél órát eredményezett. Alejandro rendkívül megnyerő szülei szinte kellemes változatosságot jelentettek. Határtalanul örültek annak, hogy az idősebb fiuk végre meg akar állapodni. Kérdésekkel bombázták Caitlint a foglalkozásáról, az esküvő utáni terveiről, és neki nehéz volt válaszolgatnia, mert egyszerre kellett szemmel tartania Alejandrót, és kitérnie Dante útjából. Színlelt érdeklődéssel hallgatta a szülők nyomatékos célzásait a mielőbb megszületendő unokákra, miközben az agya az egyik riasztó jelenetet a másik után vetítette eléje, mit tehet Dante, ha úgy dönt, hogy kever némi bajt. Vagy még rosszabbat tesz…

Ebben az érzelmi zűrzavarban Caitlinnek nemigen volt ideje arra, hogy belegondoljon, valójában semmi keresnivalója nem lenne itt. Persze tisztában volt vele, hogy nem tartozik ide, a gyönyörű nők és a gazdagságot sugárzó férfiak közé. Jóval kevésbé lenne ideges, ha nem lenne állandóan tudatában Dante kínzó jelenlétének és annak, hogy szemmel tartja őt.

Ám nem csak az ismeretlen fenyegetés ijesztette meg, amelyet Alejandro öccse sugárzott. Azt sem felejtette el, milyen megdöbbentően reagált a teste Dantéra. Kezdett olyan érzése lenni, hogy a dolgok kicsúsznak a kezéből.

Amikor mind kimentek a lámpásokkal és virágfüzérekkel feldíszített kertbe, hogy asztalhoz üljenek, Caitlin egyre jobban aggódni kezdett, mert Alejandro vedelte a pezsgőt. Olyan helyzetbe került, amelyre nincs felkészülve. A ravaszság nem veleszületett tulajdonsága, és szörnyen félt, hogy véletlenül kifecseg valamit Danténak, amit a férfinak nem kellene megtudnia. Merthogy olyan embernek tűnik, aki nem hagy ki egy lehetőséget, ha az egyszer az ölébe pottyant. Éber tekintete Caitlint zsákmányra leső cápára emlékeztette.

Amikor újra Alejandróra nézett, látta rajta, hogy nem érzi jól magát a bőrében. A férfi széles mosolyával próbálta leplezni, hogy valójában nagyon boldogtalan. Nem önmaga, és láthatóan még nála is kínosabb számára ez a helyzet. Caitlin ezért félrevonta.

– Ez egy rémálom. – Alejandro újabb pohár pezsgőt vett el egy arra járó pincér tálcájáról, aztán a lány füléhez hajolt. – Sajnálom a dolgot a mobillal, Linny. Sejtelmem sincs, hol hagytam. Azóta sem találtam meg. Valószínűleg becsúszott valahol egy párna alá. Jézusom, ez kész rémálom! – mondta újra. – El sem hiszem, hogy a házhoz tartva éppen Dantéval futottál össze.

– Fogd vissza kicsit az ivást! – válaszolta Caitlin feszülten.

– Nem tudom. Csak így bírom ki ezt az egészet.

– Jaj, Alex! – Caitlin együttérzőn megsimogatta a barátja karját. – Őszintének kell lenned a családoddal.

– Az is leszek, csak nem most. Amint Dante talál magának egy nőt, és elveszi, lekerül rólam a nyomás. De erről már sokszor beszéltünk. Boldogulsz?

– Hogy érted?

– Nincs ültetési rend, mindenki oda ül, ahová akar, de a családtagok és a közeli barátok helye a főasztalnál van. Mint egy esküvőn. Te ott fogsz ülni! – mutatott Alejandro az egyetlen olyan asztalra, amelyen ültetőkártyák voltak, és egy alacsony dobogón állt.

– Miért ültetnek engem éppen az öcséd mellé?

Caitlin érezte, hogy elönti a pánik. Azt hitte, az este folyamán már nem kell találkoznia Dantéval. Alejandróval abban maradtak, hogy megfelelő időben, amint az első vendégek távoztak, ők is eltűnnek. A repülőjegyeket már lefoglalták.

Caitlin egyszer csak meglátta, hogy Dante feléjük tart. A járása, a testbeszéde higgadtságról árulkodott, mégis lerítt róla, hogy határozott célja van. A cápának láthatóan falatozni támadt kedve, és Caitlin borzongva gondolt arra, hogy ő lesz a csemegéje.

– Azt hiszem – hallotta meg Alejandro suttogását –, az a cél, hogy megismerd a családunkat. Ne aggódj, Alfredo bácsi, aki a jobb oldali asztalszomszédod lesz, rendben van, Dante másik oldalán pedig Luisa fog ülni.

– Ő kicsoda? – kérdezte Caitlin.

Dante látványa, ahogy roppant elegánsan, nagyon veszélyesen és komoran közeledett a sokaságban, egyszerűen lenyűgözte. Azt kívánta, bárcsak ne fogadta volna el Alejandro ajánlatát. A szüleire gondolva azonban tudta, miért mondott rá igent.

– Még nincs itt. Szeret látványos bevonulást rendezni. Nagy reményeket fűzök ahhoz, hogy Dante és Luisa megteszik, amit mindenki vár tőlük.

– És mi lenne az?

– Hogy összeházasodnak. Egy éve egy pár voltak, de aztán szétmentek. Mégis mindenki úgy gondolja, csak idő kérdése, hogy újra összejöjjenek. Bárhogy is van, most a helyemre kell mennem. Az asztal túlsó oldaláról majd erkölcsi támogatást nyújtok neked. A szüleim között fogok ülni, és az olyan, mintha a spanyol inkvizícióval tölteném az estét. Nem hiszem, hogy kibírom.

– Ki kell bírnod – mondta Caitlin szigorúan.

Miután leült a helyére, zavarba ejtően sok borospoharat látott maga előtt. Csak remélte, hogy Alejandro idegességében nem fog még többet inni. Caitlint meglepte, hogy még mindig képes egyenesen állni. Miután levette róla a szemét, meglátta, hogy Dante éppen helyet foglal mellette. A lány a spanyol nyelvet törve beszédbe elegyedett a fivérek Alfredo bácsikájával, aki láthatóan örült ennek.

Az este meleg volt, a sötét égbolton csillagok ragyogtak. Ha ez itt valódi eljegyzési parti lett volna, Caitlin a hetedik mennyországban érezte volna magát. Visszagondolt arra az időre, amikor egy házasság kézzelfogható közelségben volt hozzá, és elszomorodott. Annak a kapcsolatnak vége lett, ami nem is baj, itt azonban, ezen a csoda szép helyen el tudta képzelni, milyen lenne olyan férfival ünnepelni, akit szeret. A csillagok alatt, a halk hegedűszó és a tücskök ciripelése mellett.

– Nocsak, megint összefutunk…

Caitlin hunyorogva visszatért a földre.

– El kellett volna mondanod, ki vagy – jegyezte meg mereven.

Dante az állítólagos vőlegénye öccse, úgyhogy felhagyott az udvarias magázódással.

– Ezért kerültél egész este? Mert kínos neked?

– Nem kerültelek.

A többi vendég büféasztalokról hozhatott magának ételt, az ennél az asztalnál ülőket azonban pincérek szolgálták ki serényen. Caitlin ennek nem örült, mert így nem volt lehetősége, hogy kivonja magát Dante lenyűgöző kisugárzása alól, amíg a büfénél a kínálatból válogat. Még az a bizonyos Luisa sem érkezett meg, hogy lekösse a férfi figyelmét.

– Természetesen el kellett volna mondanom, ki vagyok. Így viszont remek lehetőséget kaptam, hogy megismerjem a valódi Caitlin Walsht, az öcsém rejtélyes menyasszonyát.

4. FEJEZET

– Nincs bennem semmi rejtélyes.

Caitlin szíve szaporán vert, és kiszáradt a szája.

– Ami már önmagában is rejtély. Láttalak Alejandróval, és kiderült számomra, hogy közel álltok egymáshoz. A bátyám állandóan téged keres a tekintetével, amikor nem vagy a közelében.

– Ahogy már mondtam, évek óta barátok vagyunk – válaszolta Caitlin halkan, és megkóstolta az előételt.

– Igen, a barátság nyilvánvaló. – Dante is halkan beszélt. – Mást azonban nem látok.

– Sejtelmem sincs, miről beszélsz.

– Hol van a szerelmes, folyton egymás tekintetét kereső és egymás mellől egy méterre el nem elmozduló párocska?

Caitlin összeszorította a fogát.

– Szerelmesek vagyunk, de úgy gondoljuk, hogy ezt nem kell a nyilvánosság előtt kimutatnunk – mondta, és a Dante másik oldalán üresen álló székre pillantott. – Ha már itt tartunk, hol van a vendég, akinek melletted kellene ülnie? Luisa, ha jól értesültem, akivel – ha igaz – gyakorlatilag már jegyesek vagytok.

Dante összeszorította a száját, és egyenesen Caitlinre nézett.

– Valóban?

– Lehet persze, hogy valamit félreértettem. Alejandro mesélte, hogy valamikor egy pár voltatok, és mindenki úgy gondolja, végül majd egybekeltek, ha most éppen szünetet tartotok is.

Caitlinbe belebújt a kisördög, pedig soha nem hitte volna, hogy örömét lelheti mások feszengésében.

– Ez a beszélgetés sehová sem vezet – morogta Dante halkan.

– Sok pár tart szünetet – folytatta Caitlin zavartalanul. – Néha az emberek csak akkor ismerik fel, milyen fontos nekik a másik, ha egy időre különválnak. Remélem, megbocsátod, hogy ilyen nyíltan kimondom, amit gondolok, noha mi egyáltalán nem ismerjük egymást – tette hozzá, de nem adott a férfinak időt a válaszra, mert mindenképpen be akarta fejezni a gondolatmenetét. – A házasság lehetősége ijesztőnek tűnhet. Talán félsz tőle, Dante? Azt mondanám, engedd el a félelmet, és mutasd meg Luisának, hogy nagyon sokat jelent neked! – tanácsolta.

Magában azt találgatta, milyen lehet az a titokzatos nő. Biztosan gyönyörű, elbűvölő. Annak kell lennie, ha megnyert magának egy olyan férfit, mint Dante Cabrera.

– El sem hiszem, amit hallok. Velem még senki, ismétlem, senki nem mert így beszélni.

– Ez esetben fogadd el őszinte bocsánatkérésemet! – mondta Caitlin, bár kicsit sem sajnálkozón. – Te sem feszélyezted azonban magad, hogy megkérdezd tőlem, amit tudni akartál.

Amikor találkozott a tekintetük, Caitlint különös érzés fogta el. Aztán elszállt a pillanat, mert a társaságra egyszeriben csend telepedett, és minden fej egy hosszú lábú, barna hajú nő felé fordult, aki színpadias pózban állt az asztaluktól kissé távolabb. Gyönyörű arcán tüntető sajnálkozás ült. Szemlátomást látványos belépőt tervezett, és el is érte a célját. Caitlin csak csodálni tudta érte.

Luisa aztán odalépett hozzájuk, és hátradobta a haját, amikor egy pincér széket húzott ki neki. Közelről Caitlin még lenyűgözőbbnek találta. Az arcvonásai tökéletesek voltak, a hosszú haja hullámokban omlott keskeny hátára. A bőre kreol, a szeme hihetetlenül kék. Caitlin levette róla a tekintetét, amikor újabb fogásokat hoztak az asztalhoz, de Luisa szapora szóáradatát így is hallotta. Dante viszont alig szólt valamit.

Caitlin fejében egymást kergették a gondolatok. Egyszeriben elbizonytalanodott. Kissé nevetségesnek is érezte magát az újonnan vásárolt, csinos ruhájában és a magas sarkú cipőjében. Azt színleli, hogy más, mint aki valójában. Ismerte ezt az érzést a fiatalkorából, amikor elhagyta az a fiú, akiről mindenki azt hitte, hogy örökre együtt marad vele. Dobta őt egy magas, litván szépségért. Most visszatért az akkori bizonytalansága. Eszébe juttatta, hogy ez a hülye parti nem valódi, nincs eljegyzés, számára a jövő nem tartogat szerelmet és házasságot. Ezt sosem feledheti el. Ez a színjáték csak megoldás több emésztő problémára.

Ő nem szépségkirálynő, mint Luisa. Átlagos lány, és szégyelli magát, mert Dante tiltott érzéseket ébresztett benne. Vágyat és sóvárgást. Hát teljesen elment az esze? A fejébe szállt a két pohár pezsgő?

Miután felocsúdott az álmodozásból, azt látta, hogy már nagyban zajlik a vacsora. A pezsgő mindenütt patakokban folyt. A fogások ékesen bizonyították, hogy egy tehetséges szakács varázslatra képes.

– Nem emlékszem, hogy valaha is láttam volna Alejandrót ennyit inni – hallott meg Caitlin maga mellett egy mély hangot.

Alejandróra pillantott, akinek már egészen vörös volt a feje, aztán Dante felé fordult.

– Ő… ő…

A férfi sötét szemöldöke kérdőn magasba szaladt.

– Alaposan kiélvezi az eljegyzési partiját? – fejezte be az elkezdett mondatot, mielőtt Caitlinnek eszébe jutott volna megfelelőbb válasz. – Ha nem tudnám, hogy lehetetlen, azt mondanám, hogy alkoholba próbálja fojtani a gondjait.

– Ostobaság.

Caitlin a villájára tűzött egy falat pompás csirkemellet. A bőre bizsergett. Dante hangja, az akcentusa hihetetlenül izgató volt.

– Nem szabad elfelejtenünk – folytatta tűnődőn –, hogy Alejandrónak a szüleink között kell ülnie. Bizonyára kérdésekkel bombázzák, amelyekre nem tud válaszolni.

– Milyen kérdésekre?

– Csak a szokásosakra. Dátumok, helyek, milyen fogások legyenek az esküvői vacsorán…

Caitlin hallgatott. Neki is ugyanezeket a kérdéseket tették fel, Alejandro azonban úgy vergődött, mint a partra vetett hal.

– Szegény Alejandro – csúszott ki a száján meggondolatlanul.

Későn döbbent rá, hogy ezt nem kellett volna mondania. A felvont szemöldök enyhe kíváncsiság helyett most inkább élénk érdeklődésről árulkodott.

– Szegény? Miért az?

– Mert…

– Igen? Csupa fül vagyok.

A férfi közelebb húzódott, a válla Caitlin vállához ért. A lány érezte meleg leheletét és az arcvize pézsmás illatát. A vendégek beszélgettek és nevettek, a zajszint nőtt, ahogy egyre több alkohol fogyott. A lámpások ringatóztak az enyhe szélben, és megvillantak a hölgyek ékszerei.

– Még nincsenek konkrét terveink – hebegte Caitlin, és bízott benne, hogy Dante beéri a kitérő válaszával.

Nem remélhetett segítséget az asztal másik oldalán ülő Alejandrótól, aki az inge gallérját rángatta, és úgy döntötte magába a pezsgőt, mintha az élete múlna rajta. Caitlin tudta, el kellene csalnia egy nyugodt sarokba, hogy észhez térítse. A vacsora azonban nem akart véget érni.

– Bevallom, meglepődtem – hallotta meg Dante szavait.

– Miért?

– Mindig úgy gondoltam, hogy a nők, amint gyűrű kerül az ujjukra, ki akarják tűzni a dátumot.

– Ez a tapasztalatod?

– Csak feltételezés, mert soha nem voltam eljegyezve.

– De Luisával biztosan beszéltél erről a… erről a témáról?

– Nem jön be.

– Mi nem jön be?

– A témaváltás. Nem akartok a lehető leghamarabb összeköltözni? Végül is Alejandro sem lesz fiatalabb. Biztos vagyok benne, alig várja az esküvő dátumának kitűzését, hogy elkezdhessen trónörökösöket gyártani.

Caitlin elfojtott egy borzongást.

– Talán elkerülte a figyelmedet – felelte mereven –, de manapság a nők karriert akarnak csinálni, mielőtt családot alapítanának. Én még csak huszonöt vagyok.

– Hogy őszinte legyek, erre valóban nem figyeltem fel.

– Szeretem a munkámat. – Caitlin megkockáztatta, hogy a férfira nézzen, de azonnal el is kapta róla a pillantását, mert az átható tekintete nyugtalanította. – Elhagytam Írországot, hogy Londonban próbáljak szerencsét. Külsős fotósként szerződést kaptam egy újságtól. Minden napom más, és számos lehetőségem van a szakmában. Őszintén szólva nem vagyok biztos benne, hogy mindezt szeretném ilyen fiatalon feláldozni azért, hogy gyereket szüljek.

– Egy újságnak fotózol… – mondta Dante tűnődve. – Nagyon érdekes. Meséld el, hogy ismerted meg a bátyámat! Az üzleti világ meg a szórakoztatóipar között nemigen van érintkezési pont, és ha jól emlékszem, a cégcsoportunkban nincs lapkiadó.

Caitlin megrémült. Alejandro vajon mit mesélt a találkozásukról? Tudta, hogy homályos válasszal nem ússza meg.

– A munkán kívül is van élet – mondta. – Alejandrónak a fotózás a hobbija. Ööö… megnyugtatja.

– Őszinte választ szeretnék kapni. Túl nagy kérés? Hogy ismerkedtetek meg?

Caitlin mélyeket lélegzett.

– Beszálltam egy fotóstúdióba. Alejandro egyik nap ott járt, és beszélgetésbe elegyedtünk.

– Miért ment a bátyám fotóstúdióba?

– Ezt tőle kellene megkérdezned.

– De te ülsz mellettem, ezért kérdezlek téged.

– Egyszerűen csak éppen arra járt. – Caitlin elnézett Alejandro felé, aki egyre megviseltebbnek tűnt. – Az első pillanattól jól megértettük egymást.

– Járni azonban csak később kezdtetek.

– Így van.

– Hogyhogy? Nem szerelem volt első látásra? A bátyámnak volt akkoriban valakije? Vagy neked barátod?

Caitlin egyre idegesebb lett.

– Miért teszed fel ezeket a kérdéseket? Nem elég, hogy itt vagyok? Még a szüleid sem vetettek alá minket ilyen vallatásnak.

– A szüleimet boldoggá teszi, hogy az elsőszülött fiuk végre megnősül. Csak az jár a fejükben, hogy unokáik lesznek, és csak azt látják, amit látni akarnak. Az én ítéletemet nem torzítja el rózsaszín szemüveg. Alejandro idősebb nálam, bizonyos dolgokban azonban, velem ellentétben, borzasztóan hiszékeny. Könnyen fülig beleszeret egy nőbe, aki… fogalmazzunk úgy, nem hozzá való. A kíváncsiságom tehát teljesen természetes. Az viszont nem az, hogy kitérsz a kérdéseim elől.

Caitlin lázasan törte a fejét. Hogyan oszlathatná el ezt a bizalmatlanságot? Mielőtt azonban támadt volna valamilyen ötlete, hangos csattanást hallott. Először nem tudta, mi történt, aztán meglátta, hogy Alejandro, miközben megpróbált felállni, elesett és magával rántotta a székét.

Caitlin felugrott, ahogyan mindenki más is, és Alejandróhoz rohant. A férfi természetellenes pózban feküdt a földön, egyik karja a feje fölött, maga alatt kifordult lábakkal. Caitlin utat tört hozzá, és azt találgatta, lélegzik-e még egyáltalán. A szemébe könny szökött, és halkan felsikoltott, amikor valaki visszarántotta.

– Ne rémüldözz! – súgta a fülébe Dante. – Alejandro él, és van itt orvos. Nyugodj meg!

Caitlin az imént még nyugtalanítónak talált hangot egyszeriben vigasztalónak érezte. Sokáig azonban nem gondolkodhatott ezen, mert félretolták, és valaki Alejandro fölé hajolt, miközben már a mobiltelefonján beszélt.

Ami aztán történt, azt Caitlin csak homályosan észlelte. A vendégekkel együtt bekísérték a házba, leültették egy kanapéra egy csendes sarokban, ő pedig megpróbálta összeszedni magát. Éppen úgy döntött, hogy kimegy, mert nem bírta tovább ezt a tétlenséget, amikor kinyílt az ajtó, és Dante jelent meg a küszöbön.

– Maradj ülve! – mondta komolyan, miközben odament Caitlinhez.

A lány visszarogyott a kanapéra. Túlságosan rémült volt ahhoz, hogy mondjon valamit. Egy állólámpa fényében azonban látta, hogy Dante arca ugyanolyan komoly, mint a hangja.

– Mi történt? – suttogta.

– Van egy jó meg egy rossz hírem.

5. FEJEZET

Caitlin reszketett, mint a nyárfalevél. Dante egy pohár brandyt nyomott a kezébe, aztán leült mellé, és megvárta, hogy igyon egy kortyot.

– A vendégek között volt egy jó nevű sebész – kezdte aztán –, apám egyik rokona. Teljes körű vizsgálatot természetesen nem végezhetett, de úgy tűnik, hogy Alejandro szerencsétlen szögben esett el. Nagyjából úgy, mintha valaki kihúzta volna a széket a feneke alól. Több kisebb, de fontos csont eltörhetett a bokájában.

Néhány törött csont még nem lehet a világ vége.

Caitlin megkönnyebbülten fellélegzett, és felnézett Dantéra. El lehetne veszni a szemében, gondolta. Eddig nem tűnt fel neki, milyen sötét árnyalatú. Olyan a színe, mint az étcsokoládé, és sűrű, hosszú pillák keretezik.

Dante jóképű férfi, ő pedig sokkhatás alatt áll. Érthető, hogy most erősebbnek érzi a szexuális vonzerőt.

– Azt mondtad, csak pár csontja törött el.

– Az is kiderült, hogy erősen beverte a fejét, amikor elesett. Agyrázkódást mindenképpen szenvedett, de biztosat majd csak az alapos kórházi vizsgálat után lehet mondani. Mindenesetre attól tartanak, hogy Alejandro átmenetileg kómába eshet.

– Kómába? – Caitlin szemébe könny szökött. – De hát csak megbotlott…

– A kóma még nem biztos, úgyhogy ne idegeskedj!

– Ne idegeskedjek? Mellette kellene lennem.

Caitlin felállt, Dante azonban ülve maradt. Hogy lehet ennyire nyugodt?

– Be kell mennem a kórházba – mondta Caitlin. – Azonnal vigyél hozzá!

– Sokkhatás alatt állsz, inkább itt kellene maradnod. Semmi értelme, hogy berohanj a kórházba. Alejandro órákig vagy talán napokig eszméletlen lesz, és vizsgálatok sorát végzik el rajta. Bízz bennem! Ha bármi változik, engem fognak elsőként értesíteni.

A férfi határozottsága habozásra késztette Caitlint.

– Tehetetlennek érzem magam. Alejandro nagyon félhet.

– Egyfajta mély álomban van. Békés, mint egy csecsemő.

Alejandro elesett, de lehet, hogy tudat alatt ki is akart szabadulni a helyzetből, amelybe került? Az agya úgy döntött, hogy egy kis szünetet engedélyez magának? Sokszor megesik, hogy az emberek a nyomasztó emlékeket mélyen eltemetik magukban, mert nem tudják kezelni őket. Alejandróval is ez a helyzet?

Korábban bezzeg még pofonegyszerűnek találtuk ezt a megoldást, gondolta Caitlin. Alejandro már a barátságuk kezdetén elmondta neki, hogy meleg. Manapság nem nagy ügy, Caitlint ezért meglepte, hogy a barátja szégyelli. Te ezt nem értheted, mondta neki. A családja, a nemzedékeken át felhalmozott vagyon valóságos bilincs. Az pedig, hogy ő az elsőszülött fiú, súlyos teherként nehezedik rá. Elvárják tőle, hogy megházasodjon, és utódokat nemzzen. A szülei belehalnának, ha megtudnák róla, hogy a férfiakhoz vonzódik. Caitlinnek nem sikerült eloszlatnia Alejandro félelmeit. Már csak azért sem, mert a barátja elmesélte neki, hogy a szülei egyre gyakrabban érdeklődnek a szerelmi életéről.

– Bárcsak megnősülne az öcsém! – mondta egyszer Caitlinnek.

Akkor ő lekerülne a napirendről, és nyugodtan kitalálhatná, mit akar kezdeni az életével. Dante azonban nem tette meg neki ezt a szívességet. A szülei viszont egyre inkább furcsállni kezdték, hogy Alejandro még nem mutatta be nekik egy barátnőjét sem. Ők kiszemeltek a számára valakit, egy barátjuk lányát, és ragaszkodtak hozzá, hogy ismerkedjen meg vele.

Akkor született meg a tervük. Alejandro kétségbeesett volt, és Caitlin is. Most azonban csak a barátja egészsége fontos, aki kórházban fekszik. A lány önmagát hibáztatta, mert nem látta előre, mennyire megterhelő lesz Alejandrónak, hogy hazudnia kell a családjának és a barátainak.

– Hol vannak a többiek? – kérdezte Dantétól.

– A vendégek már távoztak. A szüleim bementek a kórházba, de megfogadták az orvos tanácsát, és aztán hazajöttek.

– Mi a prognózis? – kérdezte Caitlin.

Az első sokk lecsengése után már nyugodtabb volt.

– Az orvos szerint nagyon jók az esélyek. Idő kell hozzá, de Alejandro teljesen felépülhet, noha most még eszméletlen.

– Mit gondolsz, meddig…

– Nem tudják az orvosok. Lehet egy nap, de egy hét is. Több feltehetően nem.

– Ezt jó hallani.

– Ugyanakkor kiábrándító befejezése egy estének, amelynek a legszebbnek kellett volna lennie az életedben – dörmögte Dante, és egy pillanatra lesütötte a szemét.

– Így van – mondta Caitlin, de a gondolatai egészen másutt jártak.

– Nem tűnsz túl szomorúnak.

– Természetesen szomorú vagyok.

Danténak határozottan az volt az érzése, hogy itt valami nincs rendben, de nem tudta megmondani, mi az. Meglehetősen bosszantónak találta. Az ő világában mindig minden rendben volt, és soha nem tette fel magának a kérdést, hogy lemarad-e valamiről, ha a spontaneitást száműzi az életéből. Visszagondolva arra a fiúra, aki az ösztöneinek engedve belement egy kalandba egy idősebb nővel, most úgy tűnt, mintha az az illető valaki más lett volna. Tudta, hogy annak, amit akkor érzett, a szerelemhez semmi köze nem volt, csakis a testi örömökhöz. Egyúttal lázadás is volt a születése óta számára elrendelt élet ellen. Tudta, hogy valakinek a kezébe kell vennie a családi birodalom gyeplőjét, és ő már akkor sejtette, hogy Alejandro ezt valószínűleg nem fogja megtenni.

Vajon miből sejtette? Talán mert a szülei mindig az ő véleményét kérték ki a tőzsdei árfolyamokról, az új tendenciákról és a korszerűsítési lehetőségekről. A kísérletért, amelyet arra tett, hogy kitörjön ebből a világból, nagy árat fizetett. Ezért attól fogva kikapcsolta az érzéseit, és élete minden területe felett könyörtelenül átvette az irányítást.

Ezek az emlékek egyáltalán nem tetszettek neki. Ahogyan az sem, hogy a teste egyszerűen nem akar engedelmeskedni, amikor erre a törékeny vörös lányra néz. Caitlin szándékai kérdésesek, és neki, Danténak feltétlen nyomoznia kell utána.