Mozgásban
az elme

Hogyan formálja a cselekvés
a gondolkodást?

Barbara Tversky

részlet

A fordítás alapja:
Barbara Tversky: Mind in Motion – How Action Shapes Thought

Copyright © 2019 by Barbara Tversky.

Fordította: © Hegedűs Péter
Szerkesztette és szakmailag lektorálta: Kugler Judit

Borítóterv: Juhász Gábor Tamás

HVG Könyvek
Kiadóvezető: Budaházy Árpád
Felelős szerkesztő: Rapajka Gabriella

ISBN 978 963 565 145 0

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Budapest, 2021
Felelős kiadó: Szauer Péter
www.hvgkonyvek.hu

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Amosnak, akinek mindig is mozgásban volt az elméje

Előszó a magyar kiadáshoz A mozgó ember gondolatai

Barbara Tversky kiváló könyve sétára invitálja az olvasót. Csatlakozzunk hozzá, kószáljunk vele a kogníció erdején át, és hagyjuk meggyőzni magunkat arról, hogy ez a gondolati út éppen olyan, mint egy valódi erdőben tett séta!

Tversky a vizuális gondolkodás kiváló amerikai kutatója, a Stanford és a Columbia Egyetem professzora. A Nyíri Kristóf által is képviselt, a vizuális gondolkodás elsődlegességét hirdető, az alaklélektan óta vissza-visszatérő pszichológiai és filozófiai irányzatok közül ahhoz tartozik, amely nem csupán a képek és a képi gondolkodás vezető szerepéből indul ki, hanem magát a gondolkodást vezeti le a téri eligazodásból.

Tversky könyve a modern megismeréskutatás többféle adatkereső hagyományát kapcsolja össze. Foglalkozik a téri gondolatmenetre történő átfordítás szerepével a nem téri problémák megoldásában, a kisgyermekek téri fogalmainak fejlődésével, majd az ember és a technika viszonyát kutatva az emberi gondolkodás és az ember alkotta diagramok, a téri gondolkodás és a technológiai újítás kapcsolatával. Ennek során – ahogy azt a Stanford Egyetemen bemutatott életinterjújának bevezetése is kiemeli – számos más szakmával működik együtt: „Barbara Tversky célja annak feltárása, hogyan gondolkodnak az emberek az általuk belakott térről s az általuk végzett és látott cselekedetekről, és hogyan használják ezt a világot, beleértve saját cselekedeteiket és azok termékeit arra, hogy emlékezzenek, gondolkozzanak, alkossanak és kommunikáljanak. Kutatása során nyelvészek, filozófusok, idegtudósok, számítógép-kutatók, vegyészek, biológusok, építészek, iparművészek és képzőművészek széles körével működik együtt.”1

Összefoglaló könyvében ez a sokoldalú háttér igen fontos szerepet kap. Utunk során mégis úgy haladunk előre tisztásról tisztásra, hogy Tversky víziójában a fák sosem takarják el az összképet, az erdőt. Újra meg újra visszakapcsolódunk legfontosabb mondanivalójához, amelyet a kogníció hatodik elveként határoz meg: az elvont gondolkodás alapja a térbeli gondolkodás.

Ez az elgondolkodtatóan provokatív könyv ugyanakkor könnyen olvasható és gördülékeny. Olvasóként nem tévedünk el az elméletek és tények sűrűjében. Két rendkívül egyszerű, mégis forradalmi tézist jár körül. A gondolkodó ember a cselekvés érdekében gondolkodik, minden belső mozzanatát a valós mozgásra érdemes vonatkoztatni. A mozgás pedig mindig térben történik, s ennek megfelelően gondolkodásunk is a téri világ leképezéséből indul. Mindezt az a gazdagon illusztrált elképzelés egészíti ki, hogy a cselekvés és a hangzó nyelv világa közé mind keletkezésben (őseinknél és a gyermekeknél), mind használatában beiktatódik a gesztusok nyelve. Több mint száz éve, hogy Dienes Valéria kimondta: „Az észlelés nem rögzítés, hanem szelekció. Alapvető válogató elve a mozgás.”2 Posch Jenő pedig megfogalmazta: „A képzet nem egyéb, mint kezdődő taglejtés.”3 De világszerte ebből indultak ki az első funkcionalista pszichológusok. E hagyomány folytatójaként Tversky minden elvont gondolatunkat a látványból, a téri elrendezésből és a képből vezeti le – ahogy azt az ötödik elv is kimondja, amely szerint a kogníció a percepciót tükrözi.

Tversky nem terheli olvasóját az elméleti önazonosság ingoványaiba tett kitérőkkel. Ezzel együtt alapvetései teljesen világosak. Az emberi megismerést az evolúciós elkötelezettségeknek megfelelően értelmezi, ahol első elve szerint minden előny költségekkel jár. Bemutatja, hogyan alakultak ki kognitív térképek a helyváltoztatás irányítására már távoli rágcsáló őseinknél. Ezt a klasszikus pszichológiai felismerést kapcsolta a hippokampusz működéséhez egy Nobel-díjjal honorált kutatási irány.4 A hippokampusz azután eseményemlékeink és – látás irányította főemlőséletünknek megfelelően – téri gondolkodásunk idegrendszeri műhelye is lesz. Ennek rejtélyei is feltárulnak előttünk a könyv lapjain, a hazatalálástól egészen a térképértelmezésig. A szerző élvezetesen és szemléletesen kalauzol végig ember és rajzolatai kapcsolatán a történelem előtti koroktól egészen napjainkig.

Tversky munkásságának másik evolúciós elkötelezettségét is bemutatja, és összekapcsolja azt a téri gondolkodással. Az ember kiemelten társasan, együttműködve gondolkodó lény, ami kétségbevonhatatlanul tükröződik a tanulás-tanítás helyzeteiben. Dolgozzuk hát fel együtt ezt az üzenetet! Közös cselekvéssel érthetjük meg azt a körbeforgó spirált, amelyet téri gondolkodásunk tárgyi meghatározottsága és a gondolkodás által létrehozott új tárgyak és jelek újrafelhasználása tart mozgásban. Higgyünk Barbara Tverskynek: egész emberi társadalmunk és fennmaradásunk ezen a tárgyi világ-gondolkodás-kultúra cikluson múlik.

Pléh Csaba

Előszó Térbeli mozgás: a gondolkodás alapja

„Az élőlények nem gondolkodtak, amikor mozogni kezdtek; egyszerűen csak megindultak, és felfedezték a világot, amely aztán a gondolataik tartalmát adta.”5

Larissa MacFarquhar

A világon minden örökös mozgásban van. A fizikusoktól tudjuk, hogy ha az íróasztalunk rezgő molekulái egymással szinkronban mozognának, az asztal a padlóról a magasba szökkenne. Még a helyváltoztató mozgásra képtelen növények is növekednek, ingadoznak, a nap felé fordulnak, kinyitják és összezárják virágjuk szirmait. Muszáj a helyzetüket változtatniuk, másként elpusztulnának. A tér két alapvető korlátot állít a mozgás elé, amelyek a gondolkodásunkban is híven tükröződnek: a közelségét, amelynek értelmében a közelebb eső helyekre könnyebb eljutnunk, mint a távoliakra, és a tömegvonzásét, amely megszabja, hogy felfelé haladni nehezebb, mint lefelé.

A gondolataink is szüntelen mozgásban vannak, és olykor nehéz elkapnunk őket. Áradó bőségükben gyakran elhomályosítják egymást. Ám az örök kavargás mélyén tetten érhető az egyedi gondolat. Megpróbáljuk mozdulatlanná dermeszteni és tárgyiasítani, hiszen kizárólag így ragadható meg. A tér és idő köröttünk örvénylő folyamából entitásokat hasítunk ki: embereket, helyeket, tárgyakat és eseményeket. Kimerevítjük, szavakká és fogalmakká alakítjuk őket. A mozgó dolgokat statikusakká tesszük, hogy elménkkel megmunkálhassuk őket.

A szakadatlan térbeli mozgás életünk velejárója, és háttere mindannak, ami valaha megtörtént és történni fog. Nem csoda hát, hogy egyben a gondolatok alapja is. A térben végzett cselekvés már jóval a nyelv kialakulása előtt fajunk sajátja volt, akárcsak az erre épülő gondolkodás.

Térbeli cselekedeteink átalakítják magát a teret, megváltoztatnak bennünket és embertársainkat is. Olyan dolgokat helyezünk el a térben, amelyek átformálnak minket és másokat, s mindnyájunk gondolkodására hatást gyakorolnak. Alkotásaink (például e szavak) ott maradnak a fizikai világban, és olyan emberek gondolatait alakítják, akiket nem ismerünk, sőt elképzelni sem tudunk.

Ám nem pusztán megdermesztjük a dolgokat térben és időben. Tanulmányozzuk a formájukat, és kutatjuk a szerkezetüket: a testünkben, a tetteinkben és a reakcióinkban, a nagyvilágban és a benne zajló eseményekben vagy akár a nyelvben, amelyet beszélünk. Azután rálelünk az alkotóelemekre, és kiderítjük, miként kapcsolhatók össze kerek egésszé. A részek és illeszkedésük módja elárulja nekünk, mire jók a dolgok, és miként láthatjuk hasznukat. Keressük tehát a mintázatokat, a vonalakat, a köröket, az alakokat, az elágazásokat. De éppígy struktúrát viszünk a cselekvéseinkbe, a beszédünkbe, a közösségeinkbe, a tudományokba és a művészetekbe: a festészetbe, szobrászatba, filmművészetbe, táncba, költészetbe, színművészetbe, operába, irodalomba, zenébe. A struktúra tartja össze a részeket: nélküle a dolgok széthullanak. És persze olykor éppen ez a célunk: szétszedni, sőt lerombolni valamit, hogy meglássuk, mi történik, hogy felkavarjuk az állóvizet, és más struktúrákra leljünk. Újra borítjuk a marokkópálcikákat. Átrendezzük a lakást. Átszervezzük a céget. Véletlenszám-táblázatból választunk zenei hangokat új darabunkhoz. Önkényes sorrendben olvassuk a Sántaiskola (Rayuela)6 fejezeteit. Lázadunk. Zűrzavart szítunk a világban.

A próza egyenes vonalon halad: egyik szó követi a másikat. Az elbeszélések lineáris szerkezetét az idő múlása szabja meg, az elméletek szintén lineáris struktúráját pedig a logika diktálja. Legalábbis elméletben. Georges Perec La Vie mode d’emploi (Az élet – használati utasítás)7 című regényének szerkezetét maga a tér – egy lakóház – és egy kirakójáték adja, nem pedig az idő. A próza linearitása nem veri béklyóba az olvasót, hiszen előre-hátra ugrálhat a történetben. Beszéd közben is egymás után sorakoztatjuk a szavakat, ám ez korántsem akadályozza meg a beszélőt, hogy mellékvágányra térjen, sem a hallgatót, hogy érintőleges gondolatokkal szakítsa félbe. Ott vannak azután a tulajdon gondolataink, amelyek gyakran belső monológként, nyelvi formában fogalmazódnak meg, és ritkán járnak be egyenes utat, inkább a legkülönbözőbb irányokba rajzanak szét. A zene őrzi ugyan az időbeli egymásutániságot, ám a tér más-más pontján elhelyezkedő hangszerek különböző időpontokban lépnek be, és különböző helyen és ütemben szólaltatják meg az eltérő zenei hangokat. A festmények kompozíciója nem lineáris, inkább középpontra és perifériára osztja a képet. Vagyis osztotta, egészen Jackson Pollock és Mark Rothko felbukkanásáig. A struktúra bonyolult dolog. Kialakul, felbomlik és újjászerveződik.

A védőbeszédekben, színművekben, prédikációkban és kampánybeszédekben a zenéhez hasonlóan szeszélyesen váltakozik az e világi és a fennkölt, a logika és az érzelem. A bennük megfogalmazott történetek üzenetet hordozó példázattá sűrűsödnek, szívhez szólón és elgondolkodtatón, sziporkázón és vészjóslón, derűsen és szomorkásan kanyarognak. A tempójuk is folyton változik: hol lassú és nehézkes, hol szapora és könnyed. S ugyanez az elbeszélésekre is jellemző.

A franciakerteket tökéletesen szimmetrikus mintázatokban alakítják ki: a virágágyások és takarosan nyesett fák között nyílegyenes sétányok húzódnak, és jaj annak, aki lemerészkedik róluk. A kínai kertek azonban másmilyenek. Az ösvények ide-oda kacskaringóznak és tekeregnek, és minden forduló, kaptató vagy ereszkedő után újabb gyönyörködtető látvány tárul a szemünk elé, mind tovább és tovább csábítva a felfedezőt. Az ilyen kertekben kevés, ami egyértelmű, és semmi sem bizonyos: az ember eltéved, majd újra rálel a helyes útra.

Egy könyv megírása – és olvasása – során óhatatlanul felmerül a szerkezet kérdése. Természetesen ennek a műnek is megvan a maga struktúrája, ám az olvasójának nem muszáj az ösvényeken maradnia, mint egy franciakertben, hanem bátran elkalandozhat, és felfedezheti a saját tetszése szerint, akár egy kínai kertet. Azt kívánja bemutatni, miként gondolkodunk a térről, illetve hogyan használjuk fel a teret a gondolkodásra. E két nagy témakör képezi a könyv két fő részét. A kiinduló feltevés meglehetősen merész: minden szellemi folyamat alapja a térbeli gondolkodás, amely a tér és a benne zajló cselekvés észlelésében gyökerezik. Nagyon fontos ugyanakkor, hogy ez az alap, nem pedig az egész épület. Ha megpróbáljuk leírni a barátaink arcát, legkedvesebb helyeinket vagy életünk jelentős eseményeit, bármily elevenek is az emlékezetünkben felvillanó képek, a szavaink tétovák, és képtelenek híven megragadni őket. Amikor pedig végiggondoljuk, miként rendeznénk át a nappalinkat, hogyan hajtogatnánk össze egy pulóvert, hány ablaka volt a háznak, amelyben felcseperedtünk, vagy hol található az X a billentyűzeten, valószínűleg fészkelődni kezdünk, vagy a szemünk kezd mozogni. A szavak önmagukban nem elegendők.

A könyv középpontjában a tér, a benne folyó cselekvés, valamint a gondolkodás áll, ez viszont sajnos azt jelenti, hogy rengeteg izgalmas kutatási anyag marad ki belőle. Ennek ellenére remélhetőleg a legkülönfélébb olvasók érdeklődésére tart majd számot, ahogy a létrejötte is a legkülönfélébb területeket képviselő közreműködők segítségével valósult meg. Közéjük tartoznak a pszichológusok, a komputertudósok, a nyelvészek, az idegtudósok, a biológusok, a kémikusok, a formatervezők, a mérnökök, a művészek, a művészet- és múzeumpedagógusok, a természettudományok oktatói és mások, akiket valamilyen okból kifolyólag foglalkoztat a térbeli gondolkodás. Ami a kínai kertben tett barangolást illeti, egyesek bizonyára lelkiismeretesen végigjárják minden zegét-zugát, mások viszont csak bekukkantanak itt-ott, egy-egy látványosságot megtekintenek, míg másokat nem méltatnak figyelemre. Az ember végül is nem időzhet el minden egyes fánál és virágnál.

Alább egy kis útbaigazítás következik mindazok számára, akiket különleges érdeklődés hajt bizonyos területek felé.

Az alapokat – hogy miként alakítja az észlelés és a cselekvés az életterünkkel kapcsolatos gondolkodásunkat – az első (a test terével foglalkozó), a második (a test körüli tér témáját bemutató) és a harmadik (a térbeli tájékozódásról szóló) fejezetben járjuk körül.

A térbeli gondolkodás és a térbeli képességek változatairól és átalakulásáról a negyedik fejezetben olvashatunk.

Az ötödik fejezet azt taglalja, miként tükrözik és befolyásolják a gesztusok a gondolkodást. Ez, illetve a hatodik és hetedik fejezet a térről és ezzel összefüggésben a világ számos más jelenségéről szóló diskurzus és elmélkedés.

A nyolcadik, kilencedik és tizedik fejezet pedig azt mutatja be, hogyan tervezhetjük meg és használhatjuk fel a különböző kognitív eszközöket, térképeket, ábrákat, jelrendszereket, táblázatokat, grafikonokat, szemléltető eszközöket, szövegmagyarázatokat, képregényeket, vázlatokat, ipar- és képzőművészeti alkotásokat.

Gideon Rubin, a nagyszerű festő azt mondja, mindig minden festményét befejezetlenül hagyja, és a szemlélőre bízza, hogy kiegészítse a képet. Művei nosztalgikus, régi fényképeken alapulnak, amilyeneket nagyszüleink fotóalbumában találunk: olyan kedves felvételeken, amelyeken gyermekek és ifjak derűs díszletek között bizakodón bámulnak a fényképezőgép lencséjébe. Gideon festékkel takarja el az arcokat, így a képeket nézve azon kapjuk magunkat, hogy testhelyzeteket szemlélünk, sőt saját porcikáinkban érezzük őket, és egyszerre ráébredünk, milyen sokat elárul a test, az öltözködés és a háttér. Pillantásunk megpihen a ruhákon és a díszleten, és rájövünk, hogy mindezeken rendszerint átsiklunk, hiszen csak az arcokra összpontosítunk. Magunk tölthetjük ki az üres arcokat a nagymamánk vagy az unokatestvérünk vonásaival, és egyszerre tudatosul bennünk, hogy már nem is emlékszünk, hogy néztek ki a szeretteink fiatalkorukban. Sokan pedig olyan eltökélten szuggerálják a vonásokat az üres keretbe, hogy biztosak benne, valódi arcot láttak.

A természettudományokban, a történelemben és a politikában szintúgy mindig minden befejezetlen marad – talán még inkább, mint a műalkotások esetében.

Ez a könyv mindezek ellenére elkészült – vagy legalábbis befejeződtek a munkálatai.

A kutatómunka megfelelő finanszírozás híján szinte elképzelhetetlen. Abban a kiváltságos helyzetben vagyok, hogy munkám során a Nemzeti Tudományos Alap (National Science Foundation, NSF), a Haditengerészeti Kutatások Hivatala (Office Of Naval Research, ONR), az Országos Mentális Egészségügyi Intézet (National Institute of Mental Health, NIMH), a Légierő Tudományos Kutatási Hivatala (Air Force Office of Scientific Research, AFOSR), valamint a John Templeton Alapítvány (John Templeton Foundation) támogatásában részesültem. Felbecsülhetetlen segítséget jelentett továbbá, hogy az évek során közvetlenül vagy közvetve számos tanítványom, barátom és kollégám értékes gondolataiból is meríthettem, akik túlnyomórészt sosem látták ezt a könyvet, és mit sem tudnak róla. Mindenesetre szeretnék elnézést kérni mindazoktól, akiknek a nevét kifelejtettem az alábbi felsorolásból, vagy éppen tévesen tüntettem fel. Az egyszerű betűrendes lista aligha tükrözi, milyen hálás vagyok a rajta szereplő briliáns, páratlan és pótolhatatlan elméknek, akik egytől egyig valami egyedi értékkel gazdagították ismereteimet. Köszönetem tehát a következőknek: Maneesh Agrawala, Gemma Anderson, Mireille Betrancourt, Gordon Bower, Jonathan Bresman, Jerry Bruner, David Bryant, Stu Card, Daniel Casasanto, Roberto Casati, Juliet Chou, Eve Clark, Herb Clark, Tony Cohn, Michel Denis, Susan Epstein, Yvonne Eriksson, Steve Feiner, Felice Frankel, Nancy Franklin, Christian Freksa, Randy Gallistel, Rochel Gelman, Dedre Gentner, John Gero, Valeria Giardino, Susan Goldin-Meadow, Pat Hanrahan, Eric Henney, Bridgette Martin Hard, Julie Heiser, Kathy Hemenway, Azadeh Jamalian, Danny Kahneman, Andrea Kantrowitz, T. J. Kelleher, David Kirsh, Stephen Kosslyn, Pim Levelt, Steve Levinson, Elizabeth Marsh, Katinka Matson, Rebecca McGinnis, Julie Morrison, Morris Moscovitch, Lynn Nadel, Jane Nisselson, Steven Pinker, Dan Schacter, Roger Shepard, Ben Shneiderman, Ed Smith, Masaki Suwa, Holly Taylor, Herb Terrace, Anthony Wagner, Mark Wing-Davey és Jeff Zacks.

És persze mindig mellettem állt Amos – milyen rövidnek tűnnek utólag az együtt töltött évek –, akinek a hangját legbelül mindmáig hallom. A gyerekek, második számú rajongóim is őt visszhangozzák, amikor biztatnak – „hajrá, Mami” –, ahogyan én is tettem, amikor hajdan a focimeccseiken szurkoltam nekik.

I. RÉSZ

A VILÁG AZ ELMÉBEN

Első fejezet A test tere a cselekvés tere

Amelyben bemutatjuk, hogy a testünkre bennfentesként tekintünk, a róla alkotott képünket pedig az érzékleteink és a cselekedeteink alakítják, míg a világ más dolgait a kívülálló szemével nézzük, és a külső megjelenésük alapján ítéljük meg. A tükörneuronok leképezik mások testét a sajátunkra, és lehetővé teszik, hogy a magunk testén keresztül értsük meg embertársainkét, s ennek megfelelően hangoljuk össze cselekedeteinket az övéikkel.

Az egész a bőrünkkel kezdődik: ezzel a vékony és rugalmas hártyával, amely körbezárja testünket, és elhatárol bennünket a külvilágtól. A bőr rendkívül lényeges határvonal. Valamennyi cselekedetünket a rajta kívül tátongó térben hajtjuk végre – ezen pedig nem kevesebb múlik, mint az életünk. Ahogy bármely édesanya készséggel megerősíti, tevékenykedésünk már a születés előtt kezdetét veszi. Ki tudná megmondani, miért rugdalóznak oly elszántan a méhünkben növekvő különös kis teremtmények – talán csak kényelmesebben akarnak elhelyezkedni? Azt sem könnyű megmagyarázni, miért épp az igazán alkalmatlan időpontokban tűnnek a legaktívabbnak – az egyikük történetesen a ruhaderekamat emelgette a doktori disszertációm szóbeli védésén.

Az emberi test azonban hál’ istennek nem ragad le a rugdalózásnál: az idő múltával a tevékenységek elképesztően széles skáláját tanulja meg elvégezni. A legkülönbözőbb viselkedésformák alapját képező harmonikus koordinációt pedig csakis úgy valósíthatjuk meg, ha az információk érzékeink felől érkező, folyton változó áradatát folyamatosan több tucat izom kifinomult működésével hangoljuk össze (remélhetőleg senki nem riadt vissza mindjárt az elején ettől a nyakatekert mondattól!). Jóllehet a bőrünk magába zárja és elválasztja testünket a külvilágtól, mindennapi tevékenységeink során szüntelen érintkezésben kell maradnunk a környezetünkkel – nem szigetelődhetünk el igazán tőle. A testünkről alkotott fogalmaink alapjául ezek a kölcsönhatások szolgálnak.

Kívülről nézve az emberi test éppolyan, mint bármely más ismerős tárgy: egy asztal, szék, fa, alma, kutya vagy autó. Idővel gyakorlatot szerzünk e köznapi objektumok villámgyors felismerésében, elsősorban az alakjuk, kontúrjaik, jellegzetes irányultságuk alapján. A tárgyak körvonalait viszont a részeik elrendeződése szabja meg: a kutyának törzse és lábai, az asztalnak és a széknek lapjai és lábai vannak, a fa törzsből és lombkoronából áll. A tárgyfelismerés képessége az agy több különböző részéhez köthető. Más-más agyterület felel az arcok, a testek, illetve az egyes helyszínek azonosításáért. Ezek a régiók akkor, és csak akkor aktiválódnak – kapcsolnak be –, amikor az adott kategóriába tartozó dolgokra nézünk.

A tárgyakat (és arcokat) egyes nézőpontokból könnyebben felismerjük, mint másokból. Egy égnek meredő lábú asztalt vagy gyökereivel felfelé álló fát nehezebben azonosítunk be, mint szokásos módon elhelyezkedő párjukat; a kutyát hátulnézetből vagy egy kerékpárt felülnézetből bajosabb felismerni, mint ha oldalnézetből szemlélnénk őket. Az a megfelelő nézet, amely híven megmutatja egy-egy tárgy megkülönböztető jellegzetességeit. A prototipikus kutyának négy lába van (akárcsak az asztalnak), viszont a teste egy megnyúlt, vízszintes cső, fején pedig szimmetrikusan helyezkednek el a szemek, az orrlyukak, és a száj, valamint a kétoldalt kimeredő fülek. Egy kutyának az a legjobb nézete, amelyben mindezek a vonások látszanak. És pontosan ezeket a nézeteket – amelyek a lehető legtöbb jellegzetes sajátságot mutatják a megfelelő elrendezésben – ismerjük fel a legkönnyebben, és tartjuk az adott objektum legjobb ábrázolásainak. Az esetek zömében – például a kutyánál és az asztalnál is – a legszemléletesebb képet az egyenesen álló, háromnegyed oldalnézetből vagy profilból készített kép adja. Így az egyes objektumok körvonalainak összessége, a sziluett is elégségesnek bizonyulhat a gyors felismeréshez.

TESTEK ÉS TESTRÉSZEK

A megszokott tájolásnál kivehető körvonalak a környezetünk tárgyai mellett az emberi test felismerésében is igen nagy segítséget nyújtanak – amikor épp kívülről szemléljük. Ám a test esetében a bennfentes nézőpontját is elfoglalhatjuk, márpedig ez a közvetlen belső perspektíva számos előnnyel jár. Tisztában vagyunk vele, mire képes és milyen érzeteket kelt az emberi test. Egy szék vagy egy bogár esetében – Kafkától eltekintve – erről fogalmunk sem lehet, s a kutyák vagy csimpánzok bőrébe sem tudjuk beleképzelni magunkat. Pontosan tudjuk viszont, milyen érzés egyenes derékkal állni és magunkba roskadva ücsörögni, lépcsőn kaptatni és fára mászni, ugrándozni és szökdécselni, begombolkozni és megkötni a cipőfűzőnket, felemelt hüvelykujjal helyeselni, kacagni és sírni. Ráadásul nem csupán az adott viselkedésformák előidézte testérzeteket ismerjük, de azzal is tisztában vagyunk, hogy mit jelent, ha az ember kihúzza magát vagy összegörnyed, nevetésre vagy könnyekre fakad. Éppily fontos, hogy más testeket és azok viselkedését meg tudjuk feleltetni a sajátunknak, amiből arra következtethetünk, hogy nem csupán felismerjük, de belsővé is tesszük őket.

Ám mindenekelőtt a saját testünket képezzük le a koponyánkban lakozó homunkuluszra, az „apró emberkére”, aki fültől fülig terpeszkedik agyunk felső rétegében, az agykéregben (lásd az 1.1. ábrát). A kéreg, avagy kortex egy vastag, barázdált réteg, amely agyunk evolúciós tekintetben régebbi részei fölé boltosul. Az agy kívülről egy hatalmas dióra emlékeztet. És a dióhoz hasonlóan függőlegesen két nem teljesen szimmetrikus „gerezdre”, vagyis a jobb és a bal féltekére oszlik. A jobb agyfélteke többnyire a test bal oldalát irányítja, és innen kapja a beérkező információkat. A bal agyfélteke ugyanilyen módon a test jobb oldaláért felelős. Mindkét félteke barázdákkal elválasztott fennsíkokra, a lebenyekre tagolódik. Az ember óhatatlanul is a geológia fogalmaiban beszél az agyról, és kétségkívül mutatkoznak is hasonlóságok a földfelszín, illetve az agy rétegeinek, fennsíkjainak és barázdáinak kiképzésében. A barázdák megnövelik a felszínt, ami éppolyan fontos a földtan, mint agytevékenységünk szempontjából. A különböző érzékszervi rendszerekből beérkező jelek részint az agykéreg különféle lebenyeihez továbbítódnak, a vizuális információk például a tarkótájon elhelyezkedő nyakszirti lebenyhez, a hangrezgések pedig a fül fölötti halántéklebenyhez. Ám az egyes lebenyek maguk is csodálatosan összetettek – számos régióval, réteggel, összeköttetéssel, sejttípussal és funkcióval rendelkeznek. Figyelemre méltó módon még az egyes idegsejtek is képesek specializálódni, például az arc egy bizonyos nézetének felismerésére vagy egy ernyő mögött eltűnő tárgy nyomon követésére. És az emberi agynak temérdek idegsejtje van. A legfrissebb becslés szerint 86 milliárd.

A központi barázda mentén voltaképpen két pár homunkulusz teszi a dolgát: az egyik pár a testből érkező érzeteket dolgozza fel, a másik a motoros kimenő jeleket továbbítja. A bal oldali pár képezi le a test jobb oldalát, és fordítva. A szenzoros és motoros homunkuluszok farkasszemet néznek egymással. Az utóbbi – valószínűleg nem ok nélkül – előrébb (szakkifejezéssel anterior vagy frontális pozícióban), a szem és az orr irányában helyezkedik el. Ez szabályozza a kimenő jeleket, megszabván az izmoknak, hogyan mozogjanak. A szenzoros homunkulusz a fej hátsó (poszterior vagy dorzális) részéhez közelebb tevékenykedik – szorgosan feldolgozza a legkülönfélébb érzetek beérkező információit, amelyekre a testünk reagálhat: a fájdalmat, a testhelyzet, a nyomás, illetve a hőmérséklet változásait és egyebeket. A homunkuluszok fura kis manók túlméretezett fejjel, hatalmas nyelvvel, roppant kezekkel, ösztövér törzzsel és végtagokkal.

1.1. A szenzoros homunkulusz

Egészen szembeötlő, hogy ezek az agykérgi arányok igencsak eltérnek a test tényleges arányaitól. Az egyes testrészek kortikus képviseletének nagysága nem az adott testtáj méretét tükrözi, sokkal inkább a belőle fel-, illetve hozzá leszálló idegpályák számával arányos. A fej és a kéz tehát több idegsejttel rendelkezik az agykéregben, mint azt a méretük indokolná, a törzs és a végtagok pedig kevesebbel. Márpedig a jobb idegi összeköttetés nagyobb érzékenységet jelent az érzékszervi oldalon, és kifinomultabb cselekvéseket tesz lehetővé mozgásszervi szempontból. A lefoglalt agykérgi területek aránytalansága egykettőre érthetővé válik, ha belegondolunk, mennyiféle bonyolult mozgást kell végeznie az arcnak, a nyelvnek vagy a kéznek, és milyen sok érzékszervi visszajelzésre van szükség e cselekvések folyamatos módosításához. Nyelvünk olyan összetett koordinációt igénylő cselekvések végrehajtására képes, amilyen az evés, a szopás, a nyelés, a beszéd, a nyöszörgés, az éneklés és még számos egyéb tevékenység, amelyek körét ki-ki a saját képzelete szerint egészítheti ki. A szánkat tetszésünk szerint húzhatjuk derűs mosolyra, szoríthatjuk össze zordul, vagy biggyeszthetjük el fitymálón, de éppúgy arra is kiválóan alkalmas, hogy szappanbuborékot fújjunk, fütyörésszünk vagy csókot adjunk vele. Ügyes ujjainkkal gépelünk, zongorázunk, elhajítjuk és elkapjuk a labdát, kötünk és szövünk, kisbabát csiklandozunk és kutyakölyköt simogatunk. A lábujjainkat ellenben szűk körűen és keveset használjuk, jóformán tudomást sem veszünk a létezésükről – míg csak bele nem rúgunk a küszöbbe. Az egyes testrészek tényleges nagyságukat messze túlszárnyaló funkcionális jelentősége a szó szoros értelmében mélyen az agyunkba vésődött.

A jelentőség nem csupán agyunk anatómiájában, de a nyelvhasználatunkban és a gondolkodásunkban is rátromfol a méretre, amint azt kutatásaink is bizonyítják. Először azt vizsgáltuk, mely testrészek nevét használják a leggyakrabban a különböző nyelvek beszélői. Persze az egyes megnevezések hossza is mérvadó, hiszen Zipf törvényének értelmében minél többet használunk egy kifejezést, annál inkább lerövidítjük – jó példa erre többek között a tévé, a közért vagy az NB I. Abból az előfeltevésből indultunk ki, hogy ha egy bizonyos testrészt valamennyi emberi nyelvben gyakran említenek, az valószínűleg kultúrától függetlenül fontos. A hét leggyakoribb találat a fej, a kéz, a láb, a kar, a talp, a mell és a hát volt. Mindezek a megnevezések rövidek, és egytől egyig rendkívül fontos testtájakat jelölnek, még egyéb hasznos tagjainkhoz, teszem azt, a könyökhöz és az alkarhoz képest is. Majd megkértünk egy-egy csapat egyetemi hallgatót, hogy állítsák sorba a testrészeket jelentőségük, illetve méretük szerint. Ahogyan az agyunkban ténykedő homunkulusz arányaiból előre sejtettük, a fontosság és a méret nem mindig áll összhangban egymással. Az egyes testrészek jelentőségét az őket irányító agykérgi terület nagysága, nem pedig a tényleges méretük tükrözte: a fejet és a kezet egyhangúlag különösen fontosnak értékelték, noha nem különösebben nagyok, míg a terjedelmesebb hát és láb hátrébb szorult a jelentőség szerinti sorrendben.

Ezután azt szerettük volna megtudni, hogy mely testrészek ismerhetők fel könnyebben: a nagy méretűek vagy a szignifikánsak? Kétféle megközelítésmóddal próbálkoztunk. Az egyik kísérlet résztvevőinek emberi testekről készült képeket mutattunk párosával – mindkettőt más-más pózban vettük le, s egy részüket kiemeltük. Feltételezhető persze, hogy a válaszadók a terjedelmesebb testrészeket gyorsabban felismerik, így az eltéréseket kiegyenlítendő, mindegyik közepét megjelöltük egy ponttal. A másik kísérletben a résztvevőknek először valamely testrész nevét mutattuk meg, majd egy test képét tettük eléjük, amelynek egy bizonyos tájékát kiemeltük. A képpárok egyik felén mindkét esetben ugyanazt a testrészt emeltük ki, a másik felükön eltérőket. A résztvevőket pedig arra kértük, hogy a lehető leggyorsabban jelezzék, „azonos” vagy „különböző” testrészekről van-e szó. Ez persze pofonegyszerű feladat, igen kevés hiba esik. Ám minket az érdekelt igazán, hogy mennyi idő alatt válaszolnak, vagyis hogy a résztvevők a fontos vagy a nagy testrészeket ismerik-e fel hamarabb. Mostanra alighanem mindenki kitalálta, mi történt: a fontos tagok esetében gyorsabban kaptunk választ.

A jelentőség még elsöprőbb diadalt aratott a méret felett az olyan képpárok esetében, amelyeknél a testrészhez a megfelelő nevet kellett hozzárendelni. A nevek betűk sorából állnak, vagyis híján vannak a képek olyan konkrét fizikai tulajdonságainak, amilyen a méret és a forma – inkább elvont fogalmak, mint szemléletes ábrák. Hasonlóképpen a tárgyak megnevezéséhez kötődő képzettársítások is absztraktabbak azoknál, amelyek az ábrázolásaikhoz kapcsolódnak. A dolgok neve elvont sajátosságokat idéz fel bennünk, mint amilyen a funkció és a jelentőség, míg a képekről inkább konkrét, érzékelhető tulajdonságaikra asszociálunk.

Íme az első általános tény, amelyet érdemes az eszünkbe vésnünk: a nevekhez kötődő asszociációk elvontabbak azoknál, amelyek képekhez kapcsolódnak.

Ne feledjük, hogy a kísérleteink során használt testrészek mind elsődleges fontosságúak voltak, tehát egyetlen olyan közismert, ám kevésbé szignifikáns tag sem szerepelt közöttük, amilyen a váll vagy a boka. Említésre méltó, hogy az egyes testrészek – fej, kéz, láb, kar, talp, mell és hát – megnevezésére használt szavak számos különböző jelentéssel bírnak, amelyek használata oly gyakori, hogy sok esetben nem is tudatosul bennünk anatómiai eredetük. Lássunk néhány példát: a nemzet feje, elvesztette a fejét; kétbalkezes ember, kezes bárány, fél kézzel is elbánik vele; a szék lába, kilábal a válságból; karosszék, átkarol; talpraesett ember, az épület talapzata; melldöngetés, mellbevágó hír; hátrány, hátulütő. Megfigyelhető, hogy e képletes jelentések némelyike az adott testrész külső megjelenésén alapul, mint „a szék lába” vagy „az épület talapzata”, mások viszont a funkciójukra utalnak, például „a nemzet feje” vagy a „kilábal a válságból”. Persze számos más testrészünk nevéből is képeztünk átvitt jelentéseket: gyakran mondjuk, hogy valaki „derekasan dolgozik” vagy épp „mindenbe beleüti az orrát”. Sok hely a világ köldökének nevezi magát – hónapokig tartana végiglátogatnunk valamennyit –, vagyis azt a hason található, furcsa kis területet idézi meg, amely az embert az anyjával összekötő és az életet jelentő köldökzsinór maradványa. Amint elkezdünk ilyen képletes jelentéseket keresgélni, lépten-nyomon szembetalálkozunk velük.

Akárcsak a környező térről, a tulajdon testünkről is érzékeink útján szerzünk tudomást. Látjuk magunkat és embertársainkat, halljuk a lépteink zaját, a tapsot, ha összeütjük a két tenyerünket, az ízületeink reccsenését vagy a saját hangunkat. Érzékeljük a tárgyak anyagát, a hőmérsékletet és a nyomást, a gyönyört és a fájdalmat, valamint a végtagjaink helyzetét – az utóbbiról egyszerre tájékoztatnak a bőrünk felszínét érő ingerek, illetve a propriocepció, a belső testérzet. Oda sem kell pillantanunk, hogy tudjuk, milyen helyzetben van épp a kezünk és a lábunk, s rögtön megérezzük, ha elveszítettük – vagy mindjárt el fogjuk veszíteni – az egyensúlyunkat. Észvesztő belegondolni, érzék- és mozgatószervi rendszereink milyen kifinomult és precíz összehangolása szükséges pusztán ahhoz, hogy egyenesen megálljunk, vagy épp egyik lábunkat a másik elé tegyük – arról nem is beszélve, amikor kosarat dobunk vagy cigánykereket hányunk. Persze ezek nem velünk született képességeink.

A csecsemőnek temérdek dolgot kell elsajátítania, és tény, hogy valóban villámgyorsan tanul: agya az idegsejt-összeköttetések, vagyis szinapszisok millióit képes létrehozni másodpercenként. Időről időre természetesen kigyomlál bizonyos szinapszisokat, másként az agy hamarosan áttekinthetetlen szövevénnyé válna, amelyben minden mindennel összefonódik. A lehetőségek sokaságából különben nem bontakozhatna ki összpontosított cselekvés, hiszen nem lenne rá mód, hogy megerősítsük a lényeges összeköttetéseket és megszakítsuk a feleslegeseket, hogy válasszunk a kismillió lehetőség közül, és erőforrásainkat szervezetten a cselekvés szolgálatába állítsuk. A fölös összeköttetések kiiktatása teszi lehetővé számunkra egyebek között azt is, hogy egykettőre felismerjük a környezetünk objektumait, s hogy villámgyorsan elkapjuk a levert teáscsészét, az égő gyufaszáltól pedig elrántsuk a kezünket. Persze mindennek megfizetjük az árát: a prérifarkast olykor összetévesztjük a kutyával, és gumilabdának nézzük a súlyos követ.

Mindez elvezet minket a kogníció első törvényéhez: minden előny költségekkel jár. A lehetőségek számbavétele és mérlegelése időrabló és kimerítő folyamat. Jellemzően nincs elég időnk és energiánk, hogy sorra megvizsgáljuk és fontolóra vegyük az összes alternatívát, s így gyakran nem tudjuk biztosan, baráttal vagy ellenséggel állunk-e szemben, kutyát látunk, vagy farkast. Ha labdát dobnak felénk, gyorsan ki kell nyújtanunk a kezünket, hogy elkapjuk, ha azonban egy kődarabbal akarnak meghajítani, jobban tesszük, ha félrehajolunk. Az életről azt az egyet biztosan elmondhatjuk, hogy megalkuvások szüntelen sorozata. Ez esetben a kompromisszumot a lehetőségek mérlegelése, valamint a hatékony és eredményes reagálás között kell megkötnünk. A lélektan többi törvényéhez hasonlóan ez is túlzott leegyszerűsítésen alapul, ezért ne feledjük, hogy a szokott fenntartásokkal kell alkalmaznunk. Mindazonáltal e törvény olyannyira alapvető, hogy a továbbiakban újra meg újra vissza fogunk térni hozzá.

TESTÜNK EGYSÉGÉNEK TUDATOSÍTÁSA:
CSELEKVÉS ÉS ÉRZET

Mindezek fényében még csodálatosabb elnézni, milyen rohamos gyorsasággal fejlődik egy öt hónapos kisbaba. Hanyatt fekvő helyzetben, amelyet mostanság a legbiztonságosabbnak tartanak, a kicsik egyszer csak megpillantják a saját kezüket, ami teljesen elvarázsolja őket. Olyan megbűvölten merednek rá, mintha a legérdekesebb dolog volna a világon, és szemmel láthatóan fogalmuk sincs róla, hogy ez a bámulatos valami a tulajdon testük része. Gyakran önkéntelenül hadonászni kezdenek, azután csak figyelik tovább a mozgást anélkül, hogy felismernék, ők maguk idézték elő. Ha pedig a kezükbe nyomunk egy csörgőt vagy a mutatóujjunkat, szorosan megmarkolják: működésbe lép a fogóreflex. Ám ha szem elől vesztik a kezecskét és a benne szorongatott csörgőt, rögvest meg is feledkeznek róla. Később a látvány, az érzet és a cselekvés fokozatosan összehangolódik, és a baba megtanul bánni a kezével. Majd hetek múltán, amikor már képes ügyesen kinyúlni a tárgyakért és megragadni őket, előbb-utóbb véletlenül a lábát is megmarkolja. És ekkor a hajlékony emberpalánta megpróbálja a szájához vinni a kurta lábikót. Ez is teljesen ösztönszerű mozdulat, hiszen ebben a korban amit megfognak, nyomban a szájukba veszik, s eleinte szemmel láthatóan nincsenek tudatában, hogy a saját lábukat nyomorgatják.

A csecsemő az összefüggések ismerete nélkül jön a világra. A szeme elé táruló látványt nem köti össze a saját cselekedeteivel és érzéseivel. Ugyanígy a különböző testrészeit sem kapcsolja össze egymással. Mi, felnőttek magától értetődőnek tekintjük, hogy amit látunk és érzünk, az szorosan összefügg, ám az újszülöttek nem rendelkeznek ezzel a tudással: a jelenségek közötti kapcsolatokat lassan, hosszú hónapok alatt tanulják meg. Végső soron elmondhatjuk, hogy a cselekedeteink révén hangoljuk össze az érzékeinket. Vagyis a kimenet – a mozgás – szervezi és egységesíti a beérkező információkat – az érzékleteket – egy visszacsatolási hurok révén. Érzékleteinket a tevékenységünk harmonizálja: cselekszünk, látunk és érzünk, s egyidejűleg érzékeljük a cselekvés visszajelzéseit.

De nemcsak a csecsemők kalibrálják észlelésüket a cselekvés révén, hanem mi, felnőttek is. Látványosan igazolják ezt a prizmás szemüvegekkel végzett kísérletek, amelyek viselői eltorzítva – tótágast állva vagy félrecsúszva – látják a világot. A torzító lencsékkel végzett első ismert vizsgálatokra a 19. század végén, még doktoranduszkorában kerített sort az a George Stratton, aki utóbb a berkeley-i Kaliforniai Egyetem pszichológia tanszékét megalapította. Stratton számos lencsével kísérletezett, amelyek különbözőképpen torzították el a látást. Az újabb és újabb változatokat saját magán próbálta ki, olykor hosszú heteken át viselve őket. Eleinte szédült, hányingerrel küszködött és esetlenül mozgott, ám fokozatosan hozzászokott a megváltozott ingerekhez. Egy hét elteltével már a feje tetejére fordított világ tűnt normálisnak, és a viselkedése is alkalmazkodott a helyzethez. Amikor azután levette a torzító szemüveget, ismét szédelegni és botladozni kezdett. Azóta számos alkalommal ismételték meg a prizmás lencsékkel végzett kísérleteket, amelyek a legkülönbözőbb irányokban forgatják el a világot – sok természettudományi múzeumban felpróbálhatjuk, sőt az interneten meg is vásárolhatjuk őket. A Stanford Egyetem egyik karizmatikus tanára meghívott egy amerikaifoci-sztárt Bevezetés a pszichológiába című kurzusára, és a kezébe nyomott egy torzító szemüveget. Miután a profi játékos az orrára biggyesztette, a tanár odadobta neki a labdát, ő pedig a diákok legnagyobb mulatságára alaposan mellényúlt. Ez aztán a meggyőző demonstráció! A prizmák által eltorzított világhoz való alkalmazkodásunk azon mérhető le, mennyire esetlen a mozgásunk, mennyit botladozunk és ügyetlenkedünk.

Most pedig következzen a meglepetés: ha csupán szemlélődünk, de nem cselekszünk, ez az adaptáció nem következik be. Ha az embert kerekesszékben tolják mindenhová, és a kezébe nyomják, amire szüksége van – tehát ha nem jár a saját lábán, és nem tapogatózik a tárgyak után –, akkor a látása egyszerűen nem alkalmazkodik a prizmás lencsékhez. Amikor pedig leveszik róla a torzító szemüveget, az érzékelése és a mozgása teljességgel normálisnak bizonyul: nem szédeleg és ügyetlenkedik.

Mivel a cselekvés módosítja az érzékelést, nem különösebben meghökkentő, hogy az agyunkban is változásokat idéz elő. Ezt számos különböző módon és esetben kimutatták, majmoknál és embereknél egyaránt. Az efféle kísérletek menete alapvetően a következő: adjunk egy állatnak vagy embernek alapos kiképzést valamely eszköz használatából, majd vizsgáljuk meg az agynak a test érzékeléséért felelős területeit, hogy meglássuk, vajon kiterjesztették-e működésüket a kézen túlmenően az adott eszközre is. A majmok például gyorsan elsajátítják, hogyan húzhatják magukhoz a gereblyével a kartávolságukon kívül eső tárgyakat, elsősorban persze az ízletes csemegéket. Miután megtanultak ügyesen bánni a gereblyével, agyuknak az a régiója, amely a kéz mozgásait követi nyomon, a továbbiakban a gereblye mozgatását is hatáskörébe vonja. Ezek a kutatások óriási érdeklődést keltettek, a kísérleteket számos változatban, több különböző fajjal megismételték. A tudósok általánosságban arra a megállapításra jutottak, hogy az eszközhasználatban szerzett alapos jártasság mind a tudatos testképet, mind a javarészt öntudatlan testsémát kibővíti.

A tény, miszerint a gyakori szerszámhasználat nyomán a testképünk magára az eszközre is kiterjed, igazolni látszik a többnyire inkább viccesnek szánt kijelentést, hogy a mobilunk vagy a laptopunk a szó szoros értelmében hozzánk nőtt. Gyakran pedig azt kívánjuk, hogy utastársaink, akik fordultukban valósággal elsodornak minket a hátizsákjukkal, bár jobban megtanulták volna, mekkora a táskájuk kiterjedése, vagyis belefoglalták volna azt a testsémájukba. Ám a poggyászunkkal sajnos nem bánunk olyan ügyesen, mint a kezünkben tartott eszközökkel.

A cselekvéssel kapcsolatosan begyűjtött bizonyítékok elég szilárdak, hogy kimondjuk a kogníció második törvényét, amely szerint a tevékenység alakítja az észlelést. Egyesek egészen odáig mennek, hogy kijelentik: az észlelés célja a cselekvés. Ez persze így igaz, ám a percepció számos egyéb célt is szolgál. Elég arra gondolnunk, milyen őszinte örömmel tölt el minket, ha megpillantjuk és a karunkba zárjuk szeretteinket, a kedvenc zeneszámainkat hallgatjuk, vagy éppen szemgyönyörködtető műalkotásokat szemlélünk. Ott vannak azután a szerteágazó jelentések, amelyeket az egyes érzetekhez, látványokhoz és hangokhoz kapcsolunk: mindaz, amit egy elfeledett játékszer, a nagyanyánk hangja vagy – mint Proust esetében – a madeleine nevű teasütemény íze felidéz bennünk. Egy szó, mint száz: a tevékenység alakítja az észlelést.

A korábbiakban már láttuk, hogy a bőrünk beborítja és körülzárja testünket, elhatárolva a külvilágtól. A behatóbb vizsgálat nyomán azonban kiderül, hogy ennél azért egy kicsivel bonyolultabb a dolog (azt továbbra se feledjük, hogy mindent fenntartásokkal kezeljünk – még a fenntartásokat is). Mint rájöttünk, az agyunkat könnyen becsaphatjuk, és abba az illúzióba ringathatjuk, hogy egy gumikéz – pfuj – a saját valódi végtagunk.

Egy híres kísérlet résztvevőit asztalhoz ültették úgy, hogy a bal karjukat nem látható helyen, az asztallap alatt kellett tartaniuk. Magán az asztalon pedig egy teljesen élethű gumikéz hevert ugyanolyan szögben, mint az alany saját karja. Ezután az illető végignézte, ahogyan a kísérletvezető egy finom ecsettel lágyan végigcirógatja a műkezet, azt azonban már nem láthatta, hogy a tudós egyidejűleg a valódi kezén is végigsimít egy ugyanolyan ecsettel azonos ritmusban. Bármilyen elképesztő, a résztvevők többségének agya csakhamar kezdte elfogadni, hogy a szeme előtt lévő gumikéz a sajátja. Arról számoltak be, hogy amit láttak, azt valóban érezték is. Az ilyen illúzió megteremtésében magának a cselekvésnek nincs ugyan szerepe, ám a proprioceptív visszajelzés nélkülözhetetlennek tűnik a folyamathoz. A résztvevő keze és a gumivégtag egyaránt mozdulatlan, a jelek szerint tehát az illúzió alapját a szenzoros integráció, az egyidejű látvány és érzet egységbe foglalása képezi.

Ám ha az emberek a sajátjukként tekintenek a gumikézre, akkor amennyiben fenyegetve érzik, az agyuknak riadót kell fújnia. Ez a további kísérletek során be is következett. Először – akárcsak a korábbi esetben – a kísérletvezető elég ideig cirógatta szinkronban az elrejtett saját kezet és a látható gumivégtagot, hogy a résztvevők a magukénak fogadják el az utóbbit. Ezután veszélynek tette ki a gumikezet: úgy tett, mintha tűt akarna bökni belé. E pillanatban a műszerek tanúsága szerint a résztvevőknél aktiválódtak azok az agyterületek, amelyekről tudjuk, hogy a fájdalom előérzetére, az empatikus szenvedésre és a szorongásra reagálnak. Minél inkább a magáénak érezte valaki a saját bevallása szerint a gumikezet, annál hevesebb aktivitást mutattak nála a fájdalom előérzetében közreműködő agyi régiók (bal oldali insula, bal anterior cinguláris kéreg) a hegyes tűvel indított fenyegető, ám félbehagyott támadás pillanatában.

A gumikézjelenség további magyarázattal szolgál arra, hogy miért terjed ki az emberek testsémája az eszközökre, de miért nem foglalja magába soha a hátizsákot. A gumikezet agyunk a vizuális inger és a testérzet egyidejű megléte esetén fogadja el a sajátjának, vagyis látnunk kell, ahogyan cirógatják a művégtagot, és közben éreznünk kell a simogatást a valódi kezünkön. A hátizsákunkat ellenben nem látjuk, testérzeteink pedig aligha terjednek túl a hátunkra és vállunkra nehezedő teher nyomásán, s ez semmiféle támpontot nem ad a hátizsák tényleges méretével kapcsolatban.

MÁSOK TESTÉNEK TUDATOSÍTÁSA

Most pedig lássuk, hogyan viszonyulunk embertársaink testéhez! Mint kiderült, mások testének észlelése és megértése mélyen összefügg a saját cselekvéseinkkel és érzeteinkkel. Mi több, a magunk és mások teste közötti kapcsolatot éppen az agy és az idegrendszer struktúrája közvetíti. Térjünk vissza ismét a babákhoz, ez alkalommal egyéves kor táján. Ebben az életkorban a kicsik kezdik felfogni mások szándékait és cselekedeteik célját, legalábbis, ha olyan egyszerű tevékenységről van szó, mint a kinyúlás egy tárgyért. Ezen a ponton persze felmerül a kérdés, honnan tudjuk, hogy mi jár a babák fejében. Elvégre nem képesek elmondani (nem mintha mi, felnőttek feltétlenül szavahihetőek lennénk, amikor arra kell válaszolnunk, mi jár a fejünkben). Nos, kisbabáknál ugyanabból tudjuk megállapítani, mire irányulnak a gondolataik, amiből gyakran a felnőtteknél is: a tekintetük fókuszából. A viselkedés olykor minden szónál árulkodóbb.

A kutatók leggyakrabban a látvány habituációjaként ismert elv alkalmazásával következtetnek arra, hogy mi jár a csecsemők fejében. Az elv alapját két jelenség képezi: az emberek, még a kisbabák is – sőt kiváltképpen ők –, arra a személyre vagy tárgyra irányítják a tekintetüket, aki vagy ami foglalkoztatja őket; másodszor pedig, minden új dolog megragadja a figyelmet, és leköti a gondolatokat. A kutatók rendszerint valamilyen ingernek teszik ki a csecsemőt, vagy egy eseményt mutatnak be neki – esetünkben egy felvételt valakiről, aki egy bizonyos tárgyért nyúl. Közben nyomon követik, mekkora figyelemmel kíséri a látottakat. Majd megint lejátsszák a felvételt, miközben ismét rögzítik a reakcióit. A kutatók addig ismétlik az ingert vagy az eseményt, amíg a baba végül elveszti az érdeklődését, és elfordítja tekintetét – vagyis habituálódik a látottakhoz. Ezt követően a kutatók egy újabb eseményt mutatnak be neki, amely két alapvető szempontból különbözhet az előzőtől. Vagy a cselekvés célját módosítják oly módon, hogy kicserélik a tárgyat, amiért a felvételen látható személy nyúl, vagy a cél elérésének módján változtatnak – nevezetesen az illető másként kaparintja meg az objektumot. A kérdés az, hogy a csecsemő melyik eseményt követi tovább figyelemmel: azt, amelyben a cselekvés célja változott, vagy azt, amelyben a módszere.

Ha a baba megérti, hogy a cél számít igazán, nem pedig az elérésének módja, akkor hosszasabban figyeli azt a felvételt, amelyben a célobjektumot változtatják meg, mint azt, amelyben a megszerzés metódusát. A tíz hónapos csecsemők számára mindegy volt, mi változott: mindkét esetben ugyanannyi figyelmet szenteltek a felvételnek. Hiszen mindkét esemény újdonságot jelentett számukra, és szemmel láthatólag semmivel sem tekintették érdekfeszítőbbnek a céltárgy cseréjét, mint az elérési mód változását. Ám alig két hónap múltán már más volt a helyzet. A tizenkét hónaposok több figyelmet szenteltek az eseménysornak, amikor magát az objektumot cserélték ki, mint amikor a megszerzésének metódusán változtattak. Vagyis két röpke hónap alatt ugrásszerű fejlődés ment végbe a célirányos viselkedés megértésében.

Ha követjük az egyévesek szemmozgását, miközben a tárgyért nyúló személyt figyelik, további bizonyítékokat szerezhetünk a feltevésre, hogy ebben a korban már felfogják a cselekvés és a cél összefüggését. Az egyévesek tekintete figyelemre méltó módon már az előtt a cselekvés célpontjára szegeződik, hogy az érte nyúló illető megragadná, amiből arra következtethetünk, hogy előre látják az eseménysor alakulását.

Talán ennél is lenyűgözőbb, ami még korábban, a harmadik hónap környékén történik. A csecsemők ebben a zsenge korban nagyobb valószínűséggel értik meg mások ténykedésének célját, ha maguk is hasonló cselekvéseket hajtanak végre. Három hónaposan még nem túl fejlett a motoros kontroll, az ilyen korú babák nem képesek céltudatosan kinyúlni valamiért, hogy megragadják, inkább csak hadonásznak a kezükkel. A ravasz kísérletvezető tépőzáras anyaggal borított egyujjas kesztyűt húz a kicsi mindkét kezére, és egy játékszert helyez elé. Ha a baba eleget kapálózik, tépőzáras kesztyűjével sikerül megragadnia a játékot. Azok a csecsemők, akik ilyenformán gyakorlatot szereztek a dolgok megkaparintásában, megbízhatóbban látják előre, mikor ragadják meg a felvételek szereplői a tárgyat, amely felé nyúlnak, mint ilyen tapasztalattal nem rendelkező társaik.

Mindez meggyőzően igazolja, hogy a csecsemők képesek megérteni a mások cselekedeteinek hátterében rejlő szándékot. Persze nem minden esetben, ám tárgyak után nyúlni elég gyakori és fontos cselekvés, s kétségkívül akadnak más példák is. Mások szándékainak megértése részint azért következhet be, mert a baba maga is tapasztalatot szerzett a hasonló szándékok vezérelte hasonló cselekedetek végrehajtásában. Ezenfelül – ahogyan a továbbiakban látni fogjuk – mára nyilvánvalóvá vált, hogy maga az agyszerkezet a tükörneuronok rendszere révén elő van feszítve a megfigyelt tevékenység megértésére.

TÜKÖRNEURONOK

Az 1980-as évek végén Parmában, Olaszországban idegtudósok egy csoportja Giacomo Rizzolatti vezetésével elképesztő felfedezést tett. Parányi elektródákat ültettek makákók premotoros kérgének (alsó homloki tekervényének és alsó fali lebenyének) egyes idegsejtjeibe, így rögzíteni tudták a rendes napi tevékenységeikkel foglalatoskodó állatok neuronjainak aktivitását. Megállapították, hogy amikor a majom bizonyos tevékenységeket végez, például megragad vagy elhajít valamit, bizonyos idegsejtek sülnek ki. Az igazán figyelemreméltó felfedezés azonban az volt, hogy pontosan ez az idegsejt akkor is kisült, amikor az állat valaki mást, adott esetben egy embert látott, amint végrehajtja ugyanezt a cselekvést. A tudósok tükörneuronoknak nevezték el ezeket a különleges idegsejteket. A tükörneuronok tehát bizonyos tevékenységek esetében egységbe foglalják a cselekvést és annak puszta szemlélését. Ez a rendkívüli tudományos felismerés azt jelenti, hogy egyes idegsejtek mindennemű közvetítés nélkül, automatikusan képesek összekötni a cselekvést az észleléssel. A különféle tevékenységeket – a majmok esetében a tárgyak megragadását, elhajítását, szétcincálását – más-más neuronok kódolják. Az interneten is találhatók olyan felvételek, amelyeken az ember végignézheti a cselekvést, és egyidejűleg figyelemmel követheti a neuronok kisülését. Általánosságban véve ez a felfedezés arra enged következtetni, hogy a cselekedetek megértésének hátterében az adott tevékenység tükrözése áll, amit olykor motoros rezonanciának is neveznek. A látvány cselekvéssé képeződik le az agyunkban, és fordítva. Azért érthetjük meg, milyen tevékenységet végez a szemünk láttára a másik ember, mert az adott cselekvés visszhangot ver saját mozgatószervi rendszerünkben. Persze, itt valóban puszta visszhangról van szó: ténylegesen nem csináljuk ugyanazt, mint a megfigyelt személy, ami nagy szerencse. Másként egymás utánzásának megszakíthatatlan ördögi körébe bonyolódnánk. A tükörneuronok tehát csak a megértés szintjéig viszik el az utánzást, a tényleges cselekvéséig nem.

Ezek az azóta számos alkalommal reprodukált tudományos eredmények természetesen hatalmas érdeklődést keltettek. Az effajta, nagy port kavaró felfedezések félreértelmezése is elkerülhetetlennek tűnik. Talán a tükörneuronok állnak az utánzás, sőt a tanulás és az emlékezés folyamatainak hátterében is? A parmai kutatócsoport tagjai a lelküket kitették, hogy megértessék: a látás nem azonos az utánzással, ahogy a megértés sem a cselekvéssel. Ha a dolog ilyen egyszerű lenne, mindnyájan zongoraművészek, profi kosárlabda-játékosok vagy akrobaták lennénk. A motoros rezonancia jelensége mindazonáltal nagyon is valódi – mások cselekedeteinek szemlélése az agy megfelelő motoros régióinak, sőt a test megfelelő izmainak aktiválódását idézi elő.

Emberekkel persze bajosnak tűnnek az ilyesfajta kísérletek, hiszen nem ültethetünk csak úgy elektródákat embertársaink idegsejtjeibe. Akadnak azonban olyan esetek, amikor az éber emberi agy egyes neuronjainak tevékenységét a páciens egészségének és jóllétének érdekében szükséges rögzíteni, többek között a makacs epilepsziában szenvedőknél. Az epilepsziát olykor csak úgy lehet kordában tartani, hogy elpusztítják azokat az agyszövetdarabokat, amelyekből a görcsös rohamok kiindulnak, ám az idegsebészeknek először meg kell győződniük róla, hogy az érintett régiók nem vesznek részt alapfunkcióban, például a beszédben. Ezt viszont csak úgy deríthetik ki, ha elektródákat ültetnek a gyanús területekre, sőt olykor más régiókba is, ahol ezek az érzékelők nem okozhatnak kárt. Az epilepsziás páciensek idegsejt-aktivitását rögzítő vizsgálatok bizonyították, hogy a tükörneuronok az emberi agy számos részében megtalálhatók, s hogy e speciális idegsejtek egyaránt reakciót mutatnak, amikor az alanyok valamilyen cselekvést figyelnek meg vagy hajtanak végre, illetve akkor is, amikor valamilyen arckifejezést látnak vagy öltenek fel.

A testek által végrehajtott tevékenységek minőségileg különböznek más tárgyak mozgásától. Az egyik lényeges eltérés, hogy az élőlények képesek önerejükből mozogni, ami annyit jelent, hogy ellen tudnak szegülni a tömegvonzásnak. Képesek például külső segítség nélkül felugrani a levegőbe – efféle bravúrt egy baseball-labda vagy lehulló falevél nem tud végrehajtani. Már egészen kis gyermekek is igen ügyesen meg tudják állapítani, hogy egy bizonyos pályát bejáró test élő vagy élettelen. Persze az élőlényeknek korántsem a mozgásuk az egyedüli ismérvük, és ezzel a gyerekek is pontosan tisztában vannak. Mégis rendkívül fontos, hogy pusztán a mozgás szemmel követhető pályájából már kisgyerekkorunktól nagy biztonsággal el tudjuk dönteni, élőlénnyel vagy élettelen tárggyal van-e dolgunk. Egyenesen megdöbbentő, milyen egyszerűen kikövetkeztethetők bizonyos lényegi benső sajátságok, amilyen az elevenség is, a könnyen észlelhető külső tulajdonságokból. A korábbiakban megállapítottuk, hogy a testek felismerhetők a körvonalaik alapján, most pedig lássuk, még miből azonosíthatók.

MOTOROS REZONANCIA

A gyermekek jobban megértik a látott tevékenységeket, ha maguk is végeztek már hasonlót, és ez kevéssé meglepő módon a felnőttekre is igaz. Bizonyos konkrét cselekvések terén szerzett tapasztalataink szabályozzák, miként észleljük ugyanezeket a cselekvéseket, ha embertársainktól látjuk őket. Egy kísérlet során, amely egyeseket megmosolyogtatott, másokat lázba hozott, és komoly vitákat is kiváltott, a résztvevők három csoportjának, a capoeira harcművészet mestereinek, balettművészeknek, illetve laikusoknak mutattak alapvető capoeira- és balettmozdulatokról készült felvételeket, miközben az agyuk aktivitását képalkotó berendezéssel vizsgálták. A tükrözési rendszerért felelős egyik idegi hálózatban – premotoros kéreg, intraparietális barázda, jobb felső fali lebeny és bal hátsó-felső halántéki barázda (szuperior temporális szulkusz, STS) – erőteljesebb aktivitás mutatkozott, amikor a nézők olyan mozdulatsorokat figyeltek, amelyekben jártasak voltak.

A kísérletből levonható átfogóbb következtetések mára széles körben ismertek: a látott cselekvéseket úgy értjük meg, hogy szimuláljuk őket a saját testünkben, mintegy megtestesítvén az adott észleletet. Azóta számos elnevezés született, amelyek többé-kevésbé ugyanezt a jelenséget takarják: motoros utánzás, motoros rezonancia, megtestesítés.

A motoros utánzás következményeiben jóval túlmutat mások cselekedeteinek puszta megértésén. A cselekvés kimenetelének előrejelzését és a vele kapcsolatos várakozásokat is befolyásolja – segít például megjósolnunk, hogy az eldobott labda beletalál-e a kosárba. Az egyik vizsgálat során profi kosárlabdázókat, sportriportereket és kosárlabdaedzőket kértek fel, hogy próbálják megjósolni, bedobják-e a pályán lévő játékosok a büntetőket. Az edzők és a tudósítók kívülállóként igencsak kiterjedt vizuális tapasztalattal rendelkeznek a számtalan mérkőzés nyomán, amelyeket különböző nézőpontokból végigkövettek. Maguk a játékosok szintén megszerezték ugyanezt a vizuális tapasztalatot, ám ők egyben a bennfentes szempontjával is rendelkeznek. Tisztában vannak vele, milyen érzés kosarat dobni, és minden valószínűség szerint kifejlődött bennük az intuíció arra nézvést, hogy a saját dobásaik közül melyik fog betalálni. Ezek a profik olyan rutinosan szórják a kosarakat, hogy gyakran csak „dobógépekként” emlegetik őket.

A kísérlet eredményét nem nehéz megtippelni. Mindhárom csoport, az edzők, a riporterek és a játékosok is jól teljesítettek a feladatban: nagy biztonsággal jósolták meg, mely labdák kötnek ki a kosárban. Mégis, a játékosok messze felülmúlták a többieket. A profi kosarasok beható bennfentes ismereteiknek köszönhetően jóval pontosabban jelezték előre a találatokat, mint az edzők vagy a sportriporterek. A kísérletvezetők eltérő időközökben leállították a felvételt a dobás kezdetétől addig, míg a labda egészen közel nem ért a kosárhoz. Valóban elképesztő eredmény született: a játékosok már az előtt is pontosabban jósoltak, hogy a labda kirepült volna kosarastársaik kezéből. Ez pedig arra enged következtetni, hogy ők bennfentesként motorikus szinten rendelkeznek a kosárra dobás kinematikai alapjaival, és e mélyebb megértés birtokában sikerült megbízhatóbban előre jelezniük a cselekvések kimenetelét. A játékosok több motoros tapasztalatot szereztek, mint az edzők és a tudósítók, és ez pontosabb jóslatokat tesz lehetővé. Mindez további bizonyítékokkal és tényekkel alátámasztva arra utal, hogy a mások által végrehajtott cselekvéseket, amelyeknek szemtanúi vagyunk, leképezzük a saját testünk mozgásrendszerére. Az észlelt tevékenységek motoros tapasztalataink útján nyernek értelmet. A kifinomultabb mozgásrendszerrel rendelkező profik számára a látottak többet jelentenek.

Az 1970-es években egy svéd pszichológus, Gunnar Johansson feketébe öltöztetett embereket, majd apró lámpákat erősített a főbb testrészeikre és ízületeikre, a fejre, a vállra, a könyökre, a csuklóra, a csípőre és így tovább. Ezután lefilmezte őket, miközben hétköznapi tevékenységeket végeztek, sétáltak, futottak és táncoltak. Ezt a kísérleti helyzetet, nevezetesen a pontfényfelvételek alkalmazását azóta sok más kutató is átvette, átalakítva vagy eredeti formában. Az interneten is számos izgalmas példát találhatunk rá. A pontfényekkel megvilágított testekről készített állóképek felismerhetetlenek: úgy festenek, mint egy csomó véletlenszerű pötty. Ám amint a fények mozgásba lendülnek, nyomban ráeszmélünk, hogy egy emberi testet nézünk, meg tudjuk állapítani, hogy az illető sétál, fut vagy táncol, képesek vagyunk eldönteni, férfiról vagy nőről van szó (a váll és a csípő egymáshoz viszonyított szélessége alapján), sőt azt is, hogy a megfigyelt egyén boldog vagy szomorú, energikus vagy kimerült, testes vagy karcsú.

Nemrégiben egy kutatócsoport ugyanebből az alapötletből kiindulva azt a kérdést tette fel, lehetséges-e egyes egyéneket is felismerni ilyen pontfényfelvételek alapján. Barátokat invitáltak meg párosával a laboratóriumukba, feketébe öltöztették őket, Gunnar Johansson-égőket erősítettek a fejükre és az ízületeikre, majd filmre vették őket tánc, futás, séta, pingpongozás és más foglalatosságok – összesen tíz különböző tevékenység – közben. Néhány hónap múltán valamennyi résztvevőt visszahívták a laborba, hogy megtekintsék a képanyagot, és az egyes felvételeknél megkérték őket, hogy azonosítsák a rajta látható személyt. Aligha meglepő, hogy a résztvevők meglehetős biztonsággal ismerték fel a barátaikat a mozdulataik alapján, ám az idegenek esetében gyatrán teljesítettek. Ezen túlmenően könnyebben azonosították azokat az egyéneket, akik valamilyen hevesebb mozgással járó tevékenységet végeztek, például táncoltak, ugráltak vagy pingpongoztak, mint a gyaloglókat és a futókat. De a következő eredmény az igazán meghökkentő: a résztvevők a legnagyobb arányban saját magukat ismerték fel! A legtöbb ember – és a kísérlet résztvevői is a nagy átlaghoz tartoztak – nem tölt órákat azzal, hogy a saját mozdulatait figyelje a tükörben, hacsak nem táncos, modell vagy jógaoktató. Miként lehetséges hát, hogy önmagunkat – akit ritkán vagy sosem látunk pingpongozni és ugrálni – könnyebben tudjuk azonosítani, mint a barátainkat, akiket vélhetően temérdek alkalommal megfigyeltünk mozgás közben? Úgy tűnik, e nagyszerű képességünk alapját is a tükrözési rendszer, a motoros rezonancia képezi. Az elmélet a következőképpen hangzik: miközben a résztvevők a mozgó alakokat figyelték, tükörneuronjaik a látott cselekvések nyomán aktiválódtak, mintha csak maguk is elpróbálnák a különböző mozgásformákat. Amikor pedig a saját magukról készült felvételeket nézték, a mozdulatok tökéletesen passzoltak, helyénvalónak és természetesnek – mondhatni a sajátjuknak – érződtek.

TÖBB TEST KOORDINÁLÁSA

A madarak és a halak rajokban repülnek és úsznak, a katonák csapatokban masíroznak. A méhek virágport gyűjtenek, a hangyák bolyt építenek, a kosárlabdázók koordináltan mozognak a pályán, az ökölvívók a ringben, az improvizáló muzsikusok a színpadon. A rengeteg ingázó céltudatosan vág át a legkülönbözőbb irányokban a Grand Central pályaudvaron. És a legtöbb esetben nem ütköznek egymásnak, holott senki nem irányítja a forgalmat. Az élőlények sokféle módon képesek hatékonyan összehangolni egymással a viselkedésüket, és ennek számos különböző oka van. Már mások puszta jelenléte is módosítja a viselkedésünket, akkor is, ha épp nincs szükség koordinációra. Tegyük fel, hogy egyedül ülünk a váróteremben, a vonaton, vagy épp sorban állunk, hogy megváltsuk a jegyünket, amikor egy vadidegen érkezik és csatlakozik hozzánk: helyet foglal a túlsó széksorban, vagy beáll mögénk a sorba. Hacsak nem merültünk el teljesen valamiben – nem nyomkodjuk buzgón az okostelefonunkat, vagy csevegünk rajta valakivel –, óhatatlanul is tudatosul bennünk a másik személy jelenléte, és ez kihat a magatartásunkra.

Ezekben a helyzetekben – a váróteremben vagy a vonaton ülve, illetve sorban állás közben – mi magunk és az idegen ugyanazt a tevékenységet végezzük egyidejűleg és ugyanabban a térben. Ha elég hely jut mindkettőnknek, szükségtelen koordinálnunk a cselekvéseinket. Persze amennyiben a váróterem vagy a kupé zsúfolt, meglehet, hogy mégis alkalmazkodnunk kell az új helyzethez, helyet szorítva utastársunknak és a poggyászának. Ha egy csaknem kihalt utcán ballagunk, nem igazán kell összehangolnunk mozgásunkat a többi járókelővel, ahogyan a tenyerünket sem kötelező egy ütemben összeverni másokkal egy előadás végén. Érdekes módon a gyalogosok mégis hajlamosak egymáshoz igazítani lépteiket, a közönség pedig rendszerint ütemre tapsol.

A viselkedés szinkronizációja valószínűleg ugyanazt szolgálja az embercsoportok, mint a madárrajok esetében: megkönnyíti és rendszerbe foglalja az egyéni cselekvéseket. Amennyiben a sétatempóm vagy a tapsom üteme összhangban van a többiekével, kevesebb figyelmet kell fordítanom rá. Az emberek esetében vadidegenek is egykettőre átveszik a ritmust, amely mélyen ott lüktet a testünkben, a szívünkben, a lélegzetünkben, az agyunkban, a tevékenységeinkben – a sétában, beszédben, gondolkodásban, táncban, alvásban, ébredésben –, az éjszakáinkban és nappalainkban. Saját ritmusaink szervezik rendszerbe és szinkronizálják a testünket, és segítenek, hogy mások testével is összhangba kerülhessünk.

Amikor kisbabákkal játszunk, akkor is e készségeiket fejlesztjük, jóllehet többnyire öntudatlanul. A csöppség gügyögni kezd: „gu”, mire mi ugyanezzel a szótaggal válaszolunk. A baba erre megint csak azt feleli, hogy „gu”. És ez így megy jó darabig. Később valamicskét változtatunk a válaszunkon: amikor ismét azt halljuk: „gu”, azt feleljük, hogy „gu-gu”. Odagurítjuk neki a labdát, és ő visszagurítja. Majd egyszerre vagy felváltva tapsikolunk. A játék során akaratlanul is az együttműködés elemeit gyakoroljuk: az egyszerre vagy felváltva cselekvést, az utánzást, a húzóhatást (entrainment), a közös odafigyelést és tanulást. A babával együtt ráadásul az egészből mindössze annyit veszünk észre, hogy remekül szórakozunk. Ez pedig nem véletlen: valamiért különös élvezetet okoz, ha egy tevékenységet mással együtt, szinkronban végzünk.

Embereknél a cselekvés koordinálása csakhamar együttműködésbe fordul. A kisgyermek már tizennégy hónaposan képes arra, hogy miután látja, a felnőtt hiábavalóan nyúlkál egy számára elérhetetlen, ám a gyermektől kartávolságra lévő tárgy után, megfogja és odaadja. A szociális megértés és viselkedés csodálatos példája ez, annál is inkább, mivel sem nyelvre, sem kifejezett koordináló tevékenységre nincs hozzá szükség. Más főemlősöket, majmokat és nagy emberszabásúakat is be lehet vonni, hogy együtt dolgozzanak velünk egy közös cél eléréséért. Szokványos laboratóriumi feladat, hogy az állatoknak együtt kell húzkodniuk különböző köteleket, ha hozzá akarnak férni a banán- vagy diócsemegéhez. Az elefántok és a delfinek szintén képesek az együttműködésre, és mindkét faj gyakran kooperál az emberrel is, akárcsak a kutyák. A Tomasello Laboratóriumban (Tomasello Lab) végzett kutatások egyenesen arra mutatnak, hogy az erkölcsi viselkedés eredete az együttműködésben keresendő – vagyis közösen kell dolgoznunk, ám azután muszáj, legalábbis illendő megosztoznunk munkánk gyümölcsén. Ha a kisgyermekek valamiből többet kapnak, mint amennyi jár nekik, rendszerint megosztják a részüket másokkal.

A közös cselekvések kontinuumának másik végén azok a feladatok találhatók, amelyek folyamatos és állandóan változó koordinációt igényelnek. Ezek vizsgálatához olyan diákokból képeztünk párokat a laborban, akik korábban nem ismerték egymást. Az asztalon egy tévéasztalka alkatrészei álltak előttük halomban, mellettük egy fotó az összeszerelt bútordarabról. Arra kértük őket, hogy rakják össze az asztalt a mellékelt fényképet használva útmutatóként. Ekkorra már számos ilyen összeszerelési kísérletet végeztünk, jól tudtuk tehát, hogy a diákok önállóan, sőt útmutató ábra nélkül is képesek végrehajtani a feladatot. Már-már kezdtük azt hinni, hogy a bútorszerelés lényegi részét alkotta az alapképzésüknek.

Egy szó, mint száz, a párok sikeresen összebarkácsolták a tévéállványt. Helyesen és hatékonyan végezték a feladatot, még ha mindegyik páros más-más módszert alkalmazott is. A sétától és a tapsolástól eltérően a tévéasztalka összeszerelése a puszta együttműködésen túlmenően azt is megkövetelte a felektől, hogy a munka egyes lépéseiben eltérő részfeladatokat végezzenek. A párok tagjai spontán módon vállalták fel a különböző szerepeket, rendszerint egyetlen szó nélkül, mintegy hallgatólagos megegyezéssel. Az egyikük az „erőember” szerepébe helyezkedett bele, a másik lett a „szerelő”. Az erőember felemelt és megtartott egy-egy nagyobb elemet, hogy társa összekapcsolhassa a következővel. A szerelés minden egyes lépése hatékonyabban ment a partnerek együttműködésével, és a munkatársaknak a sikerhez egymást kiegészítő résztevékenységeket kellett elvégezniük. Az egészben az volt a leglenyűgözőbb, hogy az együttműködés többnyire kifejezett szóbeli egyeztetés nélkül folyt, jóllehet a szerelési műveletek aszimmetrikusak voltak, így folyamatos koordinációt igényeltek. Ráadásul mindkét partner tisztában volt vele, hogy mi a társa teendője, és sok esetben már előre látta a következő mozdulatát. Az erőember észrevette, hogy a szerelőnek hamarosan szüksége lesz egy bizonyos alkatrészre, és előzékenyen a kezébe nyomta. És amint a szerelő felemelte a következő alkatrészt, az erőember tüstént olyan szögbe állította a vázat, hogy társa könnyen hozzáilleszthesse az újabb elemet. És így tovább, mintha csak egyfajta táncot jártak volna.

Bámulatos, hogy a pároknak sikerült szinte egyetlen szó és konkrét szervezőmunka nélkül végrehajtaniuk ezt az interaktív műveletekből álló, bonyolult viselkedéssorozatot. Persze ha jobban belegondolunk, talán nem is kell ezen csodálkoznunk. A szimfonikus zenekarnak szüksége van karmesterre, de egy vonósnégyesnek nincs. A dzsesszimprovizációk, akárcsak a humoristák spontán jelenetei, igazán gyönyörűen koordináltak partitúra, forgatókönyv és rendező nélkül is. Hiszen a közös tevékenységek a szellemi összhangban, az átfogó célok és részfeladatok, valamint a végrehajtásukhoz szükséges eljárások ismeretében gyökereznek. A tévéasztalka esetében a követendő eljárásmód a szerelési műveletek egymásutánja: az egyes alkatrészeket a megfelelő sorrendben a megfelelő helyre tenni, majd a megfelelő rögzítési módot alkalmazni. A feladatok tekintetében a munkatársak között egyetértés uralkodott, hiszen lelki szemeik előtt mindketten látták a célt. Valójában az emberi elmében temérdek cselekvési séma sorakozik: a tárgyakkal végzendő műveletsorozatok reprezentációi, amelyek a legkülönbözőbb hétköznapi feladatok ellátásához, például az ágy megvetéséhez, a mosogatáshoz vagy épp egy bútordarab összeszereléséhez szükségesek. Ezek a reprezentációk teszik lehetővé számunkra, hogy értelmezzük a szemünk előtt folyó cselekvést, megjósoljuk, mi történik a következő pillanatban, valamint lépésről lépésre haladó útmutatót állítsunk össze a feladatok elvégzéséhez.

Ha bepillantunk az agyba, feltárul előttünk néhány folyamat, amely az együttes cselekvések sorozatát lehetővé teszi. Mind az elektroenkefalográfos (EEG), mind a funkcionális mágnesesrezonancia-vizsgálatok (fMRI) azt bizonyítják, hogy a vizsgált személyek valóban a lelki szemeik előtt látják – vagyis az agyukban aktívan tárolják – a közös célt. Meglepő módon az együttműködő felek még akkor is folyamatosan számontartják a másik által végzendő feladatokat, ha ezzel a saját előrehaladásuk lassul, a teljesítményük romlik, és könnyebben hibáznak.

Noha az adott feladat reprezentációja ott rejlik az együttműködő felek elméjében, az elvégzéséhez szükséges műveletek során a fizikai világban létező tárgyakra és partnerekre kell hagyatkozniuk. A résztvevőknek tehát szem előtt kell tartaniuk a végső célkitűzést, az elérését lehetővé tevő eljárásokat, és ezek alapján kell meghatározniuk a saját teendőiket. Ahogy lépésről lépésre haladnak, folyamatosan figyelemmel kell követniük egymás ténykedését, hogy felkészülten lássanak a következő művelethez. Ez annyit jelent, hogy a hatékony együttműködés érdekében a partnereknek valós időben, huzamosan ugyanarra a feladatra kell irányozniuk a figyelmüket. Az effajta hosszabb távú kooperációhoz azonban nem feltétlenül szükséges, hogy a partnerek ugyanoda is nézzenek. Gondoljunk csak egy zongoristából és egy hegedűművészből álló duóra: a tekintetük két különböző kottára szegeződik, és más-más hangszeren játszanak, ám mindketten osztatlan figyelmet szentelnek a közösen előadott zeneműnek. A minimális koordináció legalapvetőbb követelménye, a ritmus egyben a legteljesebb együttműködés alappillére is.

A társalgás is igényel kiegészítő koordinációt, mégpedig több különböző szinten. A beszélgetőpartnerek alapvetően azért működnek együtt, hogy jelentéssel bíró párbeszédet folytassanak, és ez a kooperáció jobbára közvetlen, akaratlagos, sőt előre megfontolt. Ám eközben nem csupán a párbeszéd tartalmát és megfelelő ütemezését koordinálják, hanem viselkedésük más aspektusait is, amelyek első pillantásra nem tűnnek a beszélgetés releváns elemeinek. Összehangolják a cselekvésformáikat, előrehajolnak, hogy figyelmet kérjenek vagy adjanak, hátradőlnek, hogy kellő távlatra tegyenek szert, keresztbe teszik a lábukat, majd ismét mindkét talpukkal a padlóra támaszkodnak. Utánozni kezdik egymást – a jelenséget a húzóhatás néven ismerjük. Átveszik egymás szókincsét és kifejezéseit, sőt hanghordozását is. Imitálják beszélgetőtársuk arckifejezését, tekintetét és gesztusait. És mint kiderült, ezek a látszólag mellékes viselkedésformák nem is olyan jelentéktelenek: egyfajta szociális kötőanyagként szolgálnak, jelzik és elősegítik a kölcsönös megértést, s ezáltal javítják a kommunikációt és az együttműködést. Ha ugyanazokat a szavakat használjuk, és összehangoljuk a gesztusainkat, akkor valószínűbb, hogy megértjük egymást, és nagyobb szimpátiával tekintünk a másikra.

Általánosságban kijelenthetjük, hogy a különböző interakciók nemcsak önmagukban fontosak, hanem azért is, mert alkalmat adnak a tanulást elősegítő cselekvés- és viselkedésformákra. Az pedig, hogy idegrendszerünk elő van feszítve – vagyis kész és képes – mások utánzására, kétségkívül megkönnyíti számunkra a tanulást. Elsősorban azért figyeljük meg embertársaink tevékenységét, hogy a saját cselekedeteinket megtervezzük és hozzájuk hangoljuk, emellett azonban azért is, hogy új cselekvésformákat sajátítsunk el. Elég visszagondolnunk, hogyan reagáltunk, amikor legutóbb ismeretlen szituációba csöppentünk – repülőtéren, kormányhivatalban, múzeumban vagy idegen országban jártunk. De néha még egy forgalmas gyalogátkelőhelyen is azt kezdjük nézegetni, hogyan viselkednek mások. Amikor fogalmunk sincs róla, mihez kezdjünk, a legcélravezetőbb, ha megfigyeljük, mit tesznek embertársaink az adott helyzetben. A kisgyermekek idősebb testvéreik viselkedésmintáját követik, s gyakran még véletlen, értelmetlen cselekvéseiket is majmolják.

ZÁRÓGONDOLAT: EGY TEST, EGY LÉLEK

Ezt a fejezetet, vagyis az egész könyvet saját magunkkal kezdtük: testünkkel, amelyet a bőrünk választ el a külvilágtól. Világra jöttünk pillanatától a térben mozgunk és cselekszünk: folyamatos kölcsönhatásban állunk környezetünkkel, magával a térrel és a benne található dolgokkal. E cselekvések érzeteket idéznek elő, amelyek egyaránt fakadhatnak a testünkből és azon kívülről. Tevékenységeink és érzeteink alakítják ki a testfogalmunkat.

A világ örökké változik, s mi magunk is szüntelenül mozgunk benne és alkalmazkodunk hozzá. Korántsem véletlenszerű, hogy a külvilággal folytatott interakcióinkban azok a testrészeink játsszák a legfontosabb szerepet, amelyek idegközpontjai az agyunkban, illetve az elménkben is a legmeghatározóbb helyet foglalják el. A környezetünkkel folytatott érintkezésünk módja kihat arra, miként észleljük e környezetet. Mások teste pedig kétségkívül a leglényegesebb dolog, amellyel életünk során találkozunk és kölcsönhatásba lépünk. Embertársaink testét és tevékenységeit a saját testünkön keresztül érthetjük meg, ez pedig a tükörneuronok rendszerén alapul: mások cselekvései azokon az agyterületeken vernek visszhangot, amelyek a saját cselekedeteinket irányítják. Viselkedésünket akkor tudjuk összehangolni másokéval, ha megértjük a látott viselkedést, de a koordináció függ a tevékenységről való közös tudásunktól, a ritmustól, a figyelem közös fókuszától, a feladat jellegétől és mindattól, ami körbevesz minket a külvilágban. Tükrözési rendszerünk jószerivel mindenfajta cselekvést közvetít és leképez: a végtagok mozgását, a testtartásokat és az arckifejezéseket. Az utánzás belső folyamat, de egyes elemei a viselkedésünkbe is beszivároghatnak. Imitáljuk egymás gesztusait és arckifejezéseit. A tükrözés azt jelenti, hogy mások testét leképezzük az elménkben, és ők is ugyanígy internalizálnak minket.

Mára valósággá vált a spirituális szókép, miszerint lélekben valamennyien egyek vagyunk. Fantasztikus új kutatások cáfolják, amit még általános iskolában tanultunk biológiából, hogy a DNS testünk valamennyi sejtjében azonos. A genetikatudósok bizonyítékokat találtak a szórványos mikrokimérizmus jelenségére, ami annyit jelent, hogy testünk különböző részein eltérő genetikai anyagú sejtek kolóniái találhatók meg. De ha mások DNS-ét is hordozzuk, akkor kik vagyunk valójában? A kutatások még gyerekcipőben járnak, ám annyit máris tudunk, hogy a magzat örökítőanyaga átkerülhet az anyába, hogy az átültetett szervekből származó DNS megtalálható a befogadó alany más testrészeiben, s hogy amennyiben a kétpetéjű ikerpár egyik tagja felszívódott a méhben a terhesség kezdetén, ahogy ez olykor megtörténik, a másik tag hordozhatja ikre DNS-ét. Tehát nem csupán lélekben vagyunk egyek, hanem testben is: mások a mi bőrünkbe bújnak, és mi az övékbe.

Jegyzetek

1Tversky, Barbara: „An Oral History.” Stanford University, 2017, purl.stanford.edu/dj 690gf3172.

2Dienes, Valéria: „Bergson lélektana”. In: Henri Bergson: Idő és szabadság. Tanulmány eszméletünk közvetlen adatairól. Ford.: Dienes Valéria. Budapest, Franklin, 1923, 35.

3Posch, Jenő: Lelki jelenségeink és természetük I. Budapest, Pfeifer Ferdinánd, 1915, 39.

4O’Keefe, John – Nadel, Lynn: The hippocampus as a cognitive map. Oxford, Oxford University Press, 1978.

5MacFarquhar, Larissa: „The mind-expanding ideas of Andy Clark”, Newyorker.com, 2018. március 26.

6Cortazár, Julio: Sántaiskola (Rayuela). Ford.: Benyhe János. Budapest, L’Harmattan, 2009.

7Perec, Georges: La Vie mode d’emploi. Párizs, Hachette Littératures, 1978.

Tartalom

Előszó a magyar kiadáshoz – A mozgó ember gondolatai

Előszó – Térbeli mozgás: a gondolkodás alapja

I. rész – A világ az elmében

Első fejezet
A test tere a cselekvés tere

Második fejezet
Buborék a test körül: emberek, helyek, tárgyak

Harmadik fejezet
Itt és most, ott és akkor: a köröttünk lévő terek

Negyedik fejezet
A gondolkodás átalakítása

Ii. rész – Az elme a világban

Ötödik fejezet
A test más nyelven beszél

Hatodik fejezet
Pontok, vonalak és perspektíva: a tér a beszédben és a gondolkodásban

Hetedik fejezet
Dobozok, vonalak és fák: hogyan beszélünk és gondolkodunk szinte minden egyébről?

Nyolcadik fejezet
Az ember által teremtett terek: térképek, ábrák, vázlatok, magyarázatok, képregények

Kilencedik fejezet
Diskurzusok egy könyvlappal: formatervezés, természettudományok és művészetek

Tizedik fejezet
A világ egy ábra

A kogníció kilenc törvénye

Jegyzetek

Illusztrációk jegyzéke

Felhasznált irodalom

Név- és tárgymutató

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Prompt – SIL Open Font License