HARMAT
Budapest, 2025

This book was first published in the United States by Northfield Publishing, 820 N. LaSalle Blvd, Chicago, 60610 Illinois, with the title Screen Kids, Copyright © 2020 by Gary Chapman and Arlene Pellicane. Translated by permission. All rights reserved.
This book was previously published as Growing Up Social: Raising Relational-Driven Kids in a Screen-Driven World (2014).

Hungarian edition © Harmat Kiadó, 2023

All rights reserved. Minden jog fenntartva.

ISBN (epub) 978 963 288 943 6

ISBN (mobi) 978 963 288 944 3

Fordította: Szabadi István

E kiadvány a kiadó írásos engedélye nélkül sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, nem tárolható visszakereshető rendszerben, nem tehető közzé sem elektronikus, sem más formában.

Tartalom

A szerzők előszava

Bevezetés

Első rész: Techmánia

1. A képernyőidő és az agy

2. A képernyőidő és a kapcsolatok

3. A képernyőidő és a biztonság

4. A képernyőidő és az érzelmi egészség

5. A képernyőidő és az egyedülálló szülő

Második rész: 5 nyerő stratégia a társas készségek fejlesztéséhez

6. Érzelmi kötődés

7. Hála, megbecsülés

8. A harag kezelése

9. Bocsánatkérés

10. Figyelem

Harmadik rész: Az otthon újraindítása

11. A képernyőidő és ön

12. Kérdések és válaszok

Kvíz: Túl sok képernyőidő?

Kvíz: Videójáték-függő a gyermekem?

Jegyzetek

A szerzők előszava

Mióta megjelent a Netfüggő gyerekek című könyvünk, jelentős kutatási eredmények láttak napvilágot, ezért úgy döntöttünk, hogy az eredeti kiadás frissítésre szorul. Az amerikai Nemzeti Egészségvédelmi Intézet páratlanul széles körű kutatásba kezdett a serdülők egészségének és fejlődésének felmérése céljából Adolescent Brain Cognitive Development (ABCD) (A serdülők agyi-kognitív fejlődése) címmel, amely 11 874 gyermeket követ kilenc-tíz éves koruktól egy évtizeden át.

Az első eredmények szerint összefüggés áll fenn a képernyőidő és egy sor komplex, strukturális agyi változás között.1 Szeretnénk, ha olvasóink képernyőtudatosak lennének, és tudnák, hogyan hatnak ezek a változások a gyerekekre és a társadalomra.

A világon ma több fiatal él, mint eddig bármikor. A világ 7,2 milliárdos népességéből hárommilliárd fiatalabb huszonöt évesnél, akik közül több mint egymilliárdan vannak a tíz–tizenkilenc éves kor közötti fiatalok.2 Vajon mi különbözteti meg őket a korábbi nemzedékektől? A válasz egy szóban: a technológia.

A közelmúltban a világjárvány rákényszerített, hogy karanténba vonulással lassítsuk a vírus terjedését, ezért a digitális eszközök még nagyobb szerepet kaptak az életünkben. A családi Zoom-találkozóktól kezdve az online oktatáson át a villámgyors hírközlésig sokszor tapasztaltuk a digitális kapcsolódás előnyeit. Azonban a mélyebb probléma ezzel nem szűnt meg: a képernyőidő kétélű kard a gyerekek életében.

2011-ben az amerikai családok 52 százalékában használtak mobileszközt a nyolc évnél fiatalabb gyerekek, ami 2017-re 98 százalékra nőtt. 2013–2017 között a nyolc éven aluli gyerekek számára engedélyezett mobileszközös képernyőidő megháromszorozódott.3 A technika sok előnnyel jár, de olyan cunamit indított el a nonstop szórakoztatással, amire a szülők egyszerűen nem voltak felkészülve. Amikor Steve Jobs 2010-ben bemutatta a forradalmi iPadet, milliókat győzött meg arról, hogy megvegyék. Ellenben amikor Nick Bolton, a New York Times újságírója megkérdezte tőle, mit szólnak a gyerekei az új termékhez, azt felelte: „Még nem használták. A családban korlátozzuk a technológia használatát.” Várjunk csak! Steve Jobs gyerekei nem tabletezhettek?!

Nem ő volt az egyetlen techszakember, aki drasztikusan korlátozta a technológiát a családjában. Bill és Melinda Gates gyerekei tizennégy éves koruk előtt nem használhattak mobiltelefont. Evan Williams, a Blogger, a Twitter és a Medium alapítója több száz könyvet vásárolt a fiainak, de iPadet nem adott a kezükbe.4 Chris Anderson, a Wired egykori szerkesztője ötgyerekes apaként nem engedte, hogy a gyerekei tabletet használjanak, amit „gémerdrognak” nevezett.5 Számos szilícium-völgyi cégvezető mond nemet a képernyőhasználó iskolákra, és választja inkább a „bedrótozatlan”, krétás-táblás osztálytermeket.

Az ABCD kutatói több mint 4500 résztvevő fizikai aktivitását, képernyőidővel kapcsolatos viselkedését és alvási szokását vizsgálták, és arra jutottak, hogy azoknak a gyerekeknek, akik ezen a három területen teljesítették az alábbi napi ajánlatot, a figyelme, a nyelvi készségei, a rövid távú emlékezete és a végrehajtó funkciói egyaránt jobbnak bizonyultak:

Legalább hatvan perc fizikai aktivitás

Legfeljebb két óra képernyőidő kikapcsolódásként

Kilenc-tizenegy óra alvás

Jó kiindulópont, ha tartjuk magunkat ehhez a napi ajánlathoz. A vizsgált mintában csupán a gyerekek fele aludt eleget, csak 36 százalékuk töltött két óránál kevesebbet a képernyő előtt, és mindössze 17 százalékuk töltötte mozgással a naponta ajánlott időt.6

A Netfüggő gyerekek írásakor a gyerekeim közül (Arlene) még a legnagyobb is csak kisiskolás volt. Ethan és Noelle most már középiskolás, Lucy pedig felsős. A családban azóta is tartjuk magunkat a fenti három javaslathoz és a könyvben kifejtett alapelvekhez, és tanúsíthatom, hogy valóban működnek.

Amikor a gyerekeink elköltöznek otthonról – továbbtanulnak vagy munkába állnak –, egyikünk sem fogja ezt gondolni: „Bárcsak több időt hagytam volna nekik videó-játékokra!”, vagy „Bárcsak hamarabb kezdtek volna mobiltelefont és közösségi médiát használni!”. Ám sok szülőtől gyakran halljuk ennek az ellenkezőjét. Azt kívánják, bárcsak több időt töltöttek volna a gyerekeikkel, és több közös emléket szereztek volna a telefonon vagy a tableten való zsibbasztó időtöltés helyett.

De nem kell, hogy ez csak vágy legyen. Már ma hozzákezdhetünk a változáshoz. A pandémia bezártsága talán újra felébresztette bennünk a társasjáték, a kirakózás, a kertben való játék örömét. Nem késő elszakadni az eszközöktől, és újrakapcsolódni azokhoz, akiket a legjobban szeretünk. Reméljük, könyvünk éppen ebben segít az olvasóknak.

Gary Chapman, PhD

Winston-Salem, Észak-Karolina

Arlene Pellicane, MA

San Diego, Kalifornia

Bevezetés

Ma már mindenkinek van táblagépe, iPhone-ja vagy bármilyen okoskészüléke … Ennek köszönhetem karrierem felívelését.

Kimberly Young, az Internetfüggőségi Központ alapítója

Szülőként bizonyára együttérzünk Josephfel és Amandával. Háromgyerekes szülők, gyermekeik kettő-, hat- és tízévesek, akik szinte egész nap videójátékokkal játszanak és tévét néznek, kivéve, amikor a két idősebb iskolában van. Joseph és Amanda aggódik, hogy a gyerekeik túl sok időt töltenek a képernyők előtt, de nem tudják, hogyan változtassanak ezen.

„Tanácstalanok vagyunk. Voltak szabályaink, de nem mentünk velük sokra” – mondja Joseph.

Voltunk már hasonló helyzetben? Megpróbáltuk korlátozni a képernyőidőt, de nem voltunk felkészülve gyermekeink heves tiltakozására. Sok szülő számol be arról, hogy képtelenek szabályozni otthonukban a digitális eszközök használatát.

„Túl általánosak a szabályaink a képernyőidővel kapcsolatban. Nem sokat érnek.”

„A gyerekeim tudják, hogy csak egy óra képernyőidőt kapnak, mégis folyton többet akarnak.”

„Sajnálom, hogy nem ragaszkodtunk a szabályokhoz, mert a fiam életéből szinte teljesen kimaradtak a személyes kapcsolatok. Most a húszas éveiben jár, és az egész életét a videójátékok töltik ki.”

A társas készségek elsajátítását sem az okostelefon, sem a tablet nem segíti elő. Nincs olyan alkalmazás vagy videó-játék, amely helyettesítheti a személyes kapcsolatokat. A társas készségeket a való életben kell gyakorolni, és ez a gyermek számára otthon kezdődik, ahol a szülők mintát adnak arra, hogy milyenek az egészséges kapcsolatok.

A családokban alig észrevehető változás megy végbe napjainkban: az egyéni képernyőhasználat alapjaiban ássa alá a szülő-gyerek kapcsolatot. A nyolc évnél fiatalabbak átlagosan napi két órát és tizenkilenc percet töltenek képernyők előtt, ami drámaian eltolódik a mobileszközök irányába.1

Egy átlagos kamasz napi képernyőideje hét óra és huszonkét perc, amelybe nem számít bele az iskolai munka vagy a házi feladat.2 Ha vágyakozva gondolunk a „régi szép időkre”, amikor még nem volt TikTok, sem végtelen streamelés, sem YouTube a kicsiknek, a családi együttlét vágya áll emögött, nem a régmúlt iránti nosztalgia. Nem térhetünk vissza az 1950-es évek fekete-fehér, háromcsatornás tévéjéhez, és a többség nem is akar.

A modern technológia által gyerekeink bármilyen információhoz hozzáférnek, jóhoz és rosszhoz egyaránt. Megtanulhatnak portrét rajzolni, rakétát építeni, idegen nyelven beszélni, vagy videóchatelnek a világ túlsó felén élő ismerőseikkel. Mint említettük, a közelmúltban, a pandémia idején, amikor gyerekek és a szülők egyaránt a négy fal közé szorultak, a technológia áldásnak bizonyult sok család számára. A szülők feladata, hogy megismertessék gyermekeiket a technológia előnyeivel, és gondoskodjanak a lehetséges veszélyforrások minimalizálásáról.

Ez persze nem könnyű. Mint a Barna Group felméréséből kiderül, tízből nyolc szülő (78 százalék) szerint ma nehezebb gyereket nevelni, mint az ő szüleik idejében, amiért a válaszadók 65 százaléka a technológiát és a közösségi médiát okolja.3

Utunk kezdetén el kell határoznunk, hogy a gyermekeinket az eszközeink elé helyezzük, és több tiszteletben és figyelemben részesítjük őket, mint a telefonunkat. Tegyünk róla, hogy mielőtt telefonjuk lesz, legyen gyerekkoruk! A valódi gyerekkor a játékról, a könyvekről, a lehorzsolt térdről, a kalandokról és a képzeletről szól, nem arról, hogy csak ülnek és a képernyőt tapogatják. Talán keményen hangzik, de a telefon megöli a gyerekkort. Amikor egy gyerek telefont kap, bezárul előtte a gyerekkor ajtaja. A régi hobbikat és a képzelet játékát felváltja a megrészegítő digitális világ. A gyerek már nem tekint kíváncsian maga köré – a fejét leszegi, és fel sem emeli többé.

Miért olyan nehéz leállni?

Képzeljük el, hogy éppen repülőre készülünk szállni a gyermekünkkel, és a kapuban a következő figyelmeztetést halljuk: „A repülőjárat lehetséges mellékhatásai: elhízás, mentális problémák, alvászavar, társas készségek hiánya, figyelemzavar, szorongás, depresszió, függőségek, a beszéd- és olvasási készség megkésése, mozgásproblémák, szemsérülés, valamint izom- és csontfejlődési rendellenességek.”4 Felszállnánk a repülőre? Valószínűleg nem.

Azonban minél több időt tölt egy gyerek a képernyő előtt, annál nagyobb a kockázata ezeknek a súlyos mellékhatásoknak. Rendszeresen felszállunk a „képernyőgépre”, mivel kényelmes, szemlátomást mindenki velünk utazik, és legyünk őszinték, képtelenek vagyunk leszedni róla a gyerekeinket. Douglas Gentile, az Iowai Egyetem pszichológiaprofesszora azt írja: „A szülők egyre nehezebben tudják valóban nyomon követni, mit látnak és tesznek a gyermekeik. Ugyanakkor előszeretettel élnek az eszközök nyújtotta előnyökkel, például, amikor az étteremben kell lecsendesíteni a gyereket. […] Könnyen lehet, hogy Frankenstein-féle szörnyet építünk, amikor a saját előnyünkre fordítjuk ezt az erőt ahelyett, hogy a gyerekeink javára fordítanánk.”5

Hatalmas erők működnek közre azért, hogy minket és a gyermekeinket minél gyakrabban a képernyők elé ültessenek. A gyermekünk párnás ujjacskái között (és a mi kezünkben) tartott eszköz nem semleges fél. Tristan Harris, a Google egykori dizájnetika-szakértője szerint nem az a baj, hogy nincs bennünk akaraterő, hanem az, hogy „a képernyő másik oldalán ezer ember dolgozik azon, hogy letörje bennünk a természetes önszabályozás képességét”.6 A telefonok és a tabletek turbófokozatban hajtanak arra, hogy minden szinten lefoglalják a gyermekünket – úgy vannak tervezve, hogy megragadják a figyelmüket, és sose eresszék el. Ellenállhatatlan – Hogyan okoz függőséget a technológia? című könyvében Adam Alter leírja, miért olyan nehéz a gyerekeknek és a szülőknek egyaránt lekapcsolódni a képernyőről:

1. Nincs a leállásra figyelmeztető jelzés. Hogyan is működött régen a televízió? Harminc percig néztük a kedvenc műsorunkat, aztán jött a reklám (és a műsor közepén is volt egy szünet). Ha nem tetszett, ami utána jött, kikapcsoltuk a tévét, vagy átváltottunk egy másik csatornára, majd egy hétig vártunk a sorozat következő részére. Most azonban, ha a fiunk a kedvenc műsorát nézi valamelyik streamingszolgáltatón, nincs megállás. Semmi sincs, ami figyelmeztetné: „A műsornak vége. Ideje leckét írni, vagy kutyát sétáltatni.” Megállás helyett egy másik program (vagy a következő rész) automatikusan sorban áll, vagy el is kezdődik. Mindannyian jól ismerjük ezt a kísértést.

Mielőtt a Netflix 2012-ben bevezette a „post-play” funkciót, eldönthettük, hogy megnézünk-e egy újabb epizódot. Most pedig arról kell döntenünk, hogy abba akarjuk-e hagyni. Ez az apró változás elhozta a „bindzselés” (maratoni sorozatnézés) korát. A YouTube ugyanígy működik, betölti, és már indítja is a következő videót. Évtizedekkel ezelőtt pénzt dobtunk a játékgépbe, és mire belemelegedtünk a játékba, hamarosan megjelent a felirat: GAME OVER (kivéve, ha tényleg jól játszottunk). Ennek vége. Amikor egy játék ma véget ér, egyszerűen újraindul.7

A közösségi média ugyanígy működik. Órákon át görgethetünk, sosem érünk a végére. Feneketlen. A nyomtatott újsággal ellentétben, amelynek van első és utolsó oldala, a közösségi média vég nélkül folytatódik. A megállásra figyelmeztető jelzések teljesen eltűntek belőle. Ezért nekünk, szülőknek kell biztosítanunk ezeket a jelzéseket. Szólhatunk a gyermekünknek, hogy egy rész után ki fogjuk kapcsolni a képernyőt. Beállíthatjuk az időzítőt tizenöt percre, és ha lejár, ideje lejönni a közösségi médiáról, vagy leállítani a YouTube-videót. Ha megértjük a képernyők végtelenített természetét, és azt, hogy tervezetten kihasználják a gyengeségünket, sikeresebben küzdhetünk meg velük.

2. A képernyők előre nem látható jutalmakat kínálnak. 1971-ben egy pszichológus, Michael Zeiler azóta híressé vált kísérletében galambok viselkedését vizsgálta, hogy megtalálja a jutalmazás legjobb módját. Amikor a galambok megcsipkedtek egy gombot, minden alkalommal kipottyant egy mag. A kísérlet második részében csak néha pottyant ki a csemege. Kiderült, hogy a galambok majdnem kétszer olyan gyakran csipkedték a gombot, amikor nem lehettek biztosak a jutalomban. „Az agyuk jóval több dopamint termelt, amikor a jutalom véletlenszerűen érkezett, mint amikor kiszámítható volt.”8

A galambokhoz hasonlóan a gyerekek is szeretik, ha a képernyőidő során váratlan és váltakozó gyakoriságú jutalmat kapnak. Ha a lányunk tudná, hogy valahányszor posztol egy fotót, pontosan tíz lájkot fog kapni, hamar beleunna a posztolásba. Ha viszont fogalma sincs, hányan kedvelik majd a fotóját, az sokkal izgalmasabb. A közösségi médiában a posztolás olyan, mint megrántani a nyerőgép karját. Vajon milyen visszajelzést kapok? Tetszeni fog a barátaimnak? Vagy észre sem veszik?

A videójátékok tervezői tudják, hogy a gémerek nem sokáig játszanak olyan játékkal, amelyiktől nem várhatnak apró, elszórt jutalmakat. Egy „ping” hang vagy egy villanásnyi fény is elég lehet. Dr. Nick Yee azt vizsgálja, hogyan hat a játék a játékosra. „A játék elején nagyon gyorsan kapjuk a jutalmakat – írja. – Két-három találattal megölhetünk egy másik lényt. Öt-tíz percenként szintet lépünk. És kevés kudarc árán szerezhetünk különböző értékes képességeket. Ám a jutalmak közötti szünetek hamar növekedni kezdenek, méghozzá hatványozottan. Nemsokára már öt órára, majd húszra lesz szükségünk a következő szint eléréséhez. A játék úgy működik, hogy eleinte azonnali jutalmazásban részesít, majd csúszós lejtőre vezet bennünket.”9

A valóságban, amikor a gyermekünk megeszi a zöldbabot, nem rendezünk tűzijátékot az étkezőasztal körül. Azért sem kap jutalmat, ha biciklivel megy iskolába. Nincs pingelés, se sípolás, ha elkészül a matekleckével. A „való élet” nehezen kel versenyre a képernyőidő elektronikus jutalmaival.

3. A képernyő a célokban rejlő erőt aknázza ki. A Snapchat a streak létrehozásával a célok elérésének velünk született vágyát használta ki. A streak azt jelenti, hogy egy barátunkkal mindennap küldünk egymásnak egy képet vagy egy videót, legalább három egymást követő napon. A cél az, hogy minél tovább folytassuk ezt a szériát. Néhány igazán célratörő felhasználó több mint ezernégyszáz napon át fenntartotta a sorozatot, vagyis majdnem négy éven át mindennap posztolt!

Amikor egy barátunkkal streakelünk, egy láng emoji jelenik meg a nevünk mellett a napok számával együtt, amióta fenntartjuk a sorozatot. Vannak gyerekek, akik wifi hiányában szorongani kezdenek a streak fenntartása miatt. A képernyők a célok elérésének vágyát kihasználva okoznak függőséget. A képernyő által kitűzött célok többnyire mesterségesek. Ha a lányunknak sikerül kétszáz követőre szert tennie, attól jobb barát válik belőle? Vajon ez az eredmény békével és jó érzéssel tölti el, mert végre igazi barátokra talált? Valószínűleg nem.

A videójátékokban jól meghatározott célok vannak: mentsd meg a hercegnőt, lődd ki a madarat, gyűjtsd össze a kincseket, puffantsd le az ellenséget. A célok mérhetők, és gyermekünk látja, ahogy a pontszáma egyre nő. A játékban talán sikeres lesz, de mi a helyzet a célokkal a való életben? Gyermekünk életkorától függően sokkal hasznosabb lenne, ha olyan célokat tűzne ki, mint például a ruhái kimosása, vacsorakészítés, a házi feladat elvégzése emlékeztetés nélkül. A képernyőidő azonban általában nem segíti elő az efféle gyakorlatias, fejlődésbeli célok elérését, sőt épp ellenük dolgozik. Tartsuk szem előtt, hogy a képernyő képes alá-ásni a pozitív célokat azáltal, hogy mesterséges – és alsóbbrendű – célokat tűz a gyermekünk elé.

„Nem aggódom”: Mit gondol a szülő?

Nem csak a gyerekekre és a kamaszokra van hatással a csoportnyomás. A többi negyedikesnek már van mobilja? Akkor a lányunknak is lesz. Ha az osztálytársak egy bizonyos videójátékkal játszanak, még ha agresszívnak tartjuk is, mi baj lehet abból, ha a mi fiunk is beszáll? Nem szeretnénk, ha úgy érezné, hogy kimarad valamiből. Talán rosszul érezzük magunkat amiatt, hogy totyogó korú gyermekünket naponta néhány órára a képernyő elé ültetjük, de az ismerőseink gyerekei is ugyanazokat a programokat nézik. Egy kutatás szerint a nyolcévesnél fiatalabb gyerekek 42 százalékának saját tabletje van.10 2012–2018 között a mobileszközzel vagy tablettel rendelkező tizenévesek aránya 41-ről 89 százalékra nőtt. A tizenévesek száma, akik naponta többször használják a közösségi médiát, 34-ről 70 százalékra nőtt.11

Több száz szülővel készítettünk felmérést a családjukról és a képernyőhasználatról. Sok szülő szerint a gyerekeik élete a monitor előtt zajlik, de nem aggódnak emiatt. Egyikük azt mondta: „A gyermekeim annyi időt töltenek a képernyő előtt, amennyit szeretnének, általában napi négy-öt órát. Nem aggódom emiatt, és nem hiszem, hogy ez hatással lenne a családi életünkre.”

A képernyők jelenléte olyan általánosan elfogadott a családokban, hogy sok szülő egyáltalán nem lát benne fenyegetést a gyerekeire nézve. A legtöbb iskolában laptopot és tabletet használnak az órákon, hogy felkészítsék a tanulókat a 21. századi munkaerőpiacra. A technológia szerves részét képezi gyermekünk majdani munkahelyének (ahogy a jelenlegi munkahelyeknek is).

Szeretnénk leszögezni, hogy könyvünk nem képvisel technológiaellenes álláspontot. A digitális eszközök az életünk részét képezik, és mint említettük, ha helyesen használjuk őket, rengeteg előnnyel járnak. A társadalom egyre inkább a technológia köré szerveződik, gondoljunk csak az online vásárlásra, a közösségi taxizásra és így tovább. Ha azonban a gyermekeinket illetően minden kritika nélkül elfogadjuk a technológia uralmát, az már egészen más kérdés.

Gyermekünk hogyan tölti a szabadidejét? Egy átlagos családban a szabadidő egyenlő a képernyőidővel. A képernyőhöz való automatikus odafordulás gyermekünk hátralévő életében könnyen a szokásává válik. A céltalan képernyőidő általában időpazarlás, és negatív hatással van ránk. Kivételesek című könyvében Malcolm Gladwell azt írja: „A tízezer óra mint egyfajta varázsszám a nagyság záloga.”12 Ha tízezer órán át gyakorolunk valamit, abban valóban magas szintre juthatunk. Mit szeretnénk, miben legyen jó a gyermekünk? A videójátékok és a közösségi média feltehetően nem szerepel a listánkon. Pedig ha gyermekünk kilencéves korától kezdve napi három órában videójátékozik és használja a közösségi médiát, akkor tizennyolc éves korára összegyűlik az a bizonyos tízezer órás varázsszám. Csak az összehasonlítás kedvéért: egy alapszakos diplomához 4800 órára van szükség.

Azt szeretnénk, hogy gyermekeink az élet szakértői legyenek, nem a játékoké vagy a közösségi médiáé. Nagyjából tizennyolc nyarat töltünk együtt velük. Az idő túl értékes ahhoz, hogy YouTube-videókra fecséreljük! A gyerekek olyanok, mint a nedves beton, és a többségüket ma a képernyők formálják, nem a szüleik. A jó hír, hogy ezen változtathatunk.

Gondolkodjunk el a következő kérdésen: Vajon a technika összehozza vagy inkább szétzilálja a családot? Akár hisszük, akár nem, bárhol is tartunk ma, hozhatunk olyan pozitív változtatásokat, amelyek gyermekeink egész életére hatással vannak.

Kezdjük azzal, hogy a képernyőidőt a digitális zöldség és digitális édesség kategóriájára bontjuk. A „digitális zöldségek” közé tartozik például a távtanulás, a skype-olás a nagyival vagy a podcastok hallgatása. A „digitális édesség” a puszta szórakozás: tévésorozatok, TikTok, szórakoztató YouTube-videók. Ahogy a túl sok édesség fogyasztása egészségtelen, ugyanúgy a túl sok digitális édesség is megárt. Számít a tartalom. A legtöbb gyerek magától nem nyúl a zöldség után. Szükségük van a segítségünkre.

És… ez a forradalom gyakran azzal indul, hogy a saját digitális életünkön változtatunk. Induljunk hát, és tanuljuk meg bölcsen használni a képernyőt, hogy áldás legyen a családunk életében!

Képernyő előtt töltött idő

Hány órát töltenek négy–tizenhét éves gyermekeink elektronikus eszközökkel egy átlagos hétköznapon?

77 százalék0-5 órát
12 százalék6-11 órát
11 százalék11 +órát

Átlagosan napi4,65órát13

Képernyőhasználat életkor szerint

Kétéves kor alatt:42 perc

Kettő–négy év között:2 óra 39 perc

Öt–nyolc év között:2 óra 56 perc14

Kiadja a Harmat Kiadó

1113 Budapest, Karolina út 62.

Telefon/fax: (1) 466 9896

E-mail: harmat@harmat.hu

Internet: www.harmat.hu

Felelős kiadó: Herjeczki Kornél

Felelős szerkesztő: Lehoczky Tünde

Műszaki vezető: Bernhardt Péter

Layout, tördelés: Pintér Zoltán

Borítóterv: Erik M. Peterson, adaptálta: Lente István

Borító illusztráció © 2018 by Sudowoodo /iStock (1057675582).

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Alegreya Sans – SIL Open Font License

Alegreya Sans SC – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License