ePub
és/vagy Mobi formátum

„A nevem Sarah Z. Montgomery. Hivatásos médium vagyok, a munkaköröm spirituális testszállító. Általában egyszerű dolgom van, de most különleges feladatot vállaltam el.

Hova visz ez a küldetés? Meddig mehet el egy ember a lelkével a másik testében? Mit tanít a szabad akarat? Biztos, hogy elveheted azt, ami a másé, csak mert épp nem nála van? Hol van a határ? Akarod tudni?

Akkor el kell mondanom az igazságot, mert én nagy árat fizettem ezért… El kell mesélnem, hogy te ne legyél ilyen bolond!”

# # #

„Jó, hogy az elmém előtted zárva van. Ha ugyanis olvashatnál a gondolataimban: vagy egy életre elborzadnál, vagy felizgulnál tőlük, vagy mindkettő megtörténne egyszerre.”

Ez a könyv ilyen. A #Wetoo-hoz képest sokkal durvább verzió, csak akkor lapozz tovább, ha annak a bizarrságát képes voltál elviselni. A #Wetoo2 kifordultabb lesz. Ha nem múltál el 18 éves, ne olvasd el! Add oda a szüleidnek, okuljanak belőle ők! Ez a regény egy kölyköt sem tesz felnőttebbé, sem vagányabbá, csak sérültebbé. Ne kíváncsiskodj, mert a lelkedbe kerülhet! Ez nem javaslat, én szóltam! (Sarah Z. Montgomery)

*Ha már olvastad az előzetest, akkor folytasd a történetet INNEN!*

# # #

A nevem Sarah Z. Montgomery. Tulsában élek a családommal, két lányom van. Tökéletes amerikai álomlét. Mindenki úgy tudja, hogy a férjem, Richard mellett vagyok pszichoterapeuta asszisztens, de az én szerepköröm ennél jóval összetettebb és hihetetlenebb: médium vagyok. Konkrét munkaköröm: spirituális testszállító. Emberek testébe lépek bele lelki síkon, amíg az övék az én porhüvelyemben nyugszik. Mindazt látom, hallom és érzem, amit ők érzékelnének, de a saját tudatom, akaratom vezérel.

Bármilyen feladatot elvégezhetek így, amelyre a gazdatestek maguktól képtelenek lennének, vagy nem akarnák megtenni. Sokszor ők maguk keresnek meg, hogy segítsek. Mentettem már meg így öngyilkosjelöltet, és vittem védett helyre, de egy sima, egyszerű szakítást is elintéztem, vagy elmentem a delikvens helyett egy nem kívánt találkozóra, ha jól megfizették.

Hogy ez erkölcsileg mennyire kifogásolható, engem nem érint, az ő bajuk. Törvénytelenség és bűncselekmény elkövetése amúgy is kizárva. De azon túl bármi jöhet, mert kell a gyerekeim jövendő egyetemi tanulmányaira gyűjtenem, ha el akarom kerülni a diákhitelt… Persze azért jól élünk most is. Ebbe most ne menjünk bele… Maradjunk annyiban, hogy egészen az elmúlt időszakig minden rendben ment, amikor is elkövettem egy óriási hibát: nem említettem Richardnak azt a bizonyos anomáliát, ami miatt nem tudtam rendesen elvégezni a feladatom.

Örökre megváltoztatott engem, és ő erről azóta mit sem tud. Hogyan történt? Én így emlékszem…

# # #

Egy küldetés rémképei

0.

Csodás májusi kedd délelőtt.

Fekszem az ágyon.

– Készen állsz, Sarah?

„A kezdet mindig nehéz” – villan át az agyamon.

– Igen! Vágjunk bele!

Megfogja a kezemet.

– Számolni fogok, és odaát leszel.

Számol.

# # #

1.

Odaát vagyok.

Kinyitom a szemem.

Akkor hajol fölém egy arc, és rögtön megcsókol, még eszméletre sem hagy térnem.

„Mi az ördög ez, hova kerültem?! Ilyesmiről szó sem volt!”

– Mi baj?

Halványszürke szemek, fekete bongyor haj, kamasz lehet, egész jóképű, a hangja is kedves, angolul beszél hozzám.

De ez nem baj.

A nagyobb gond, hogy ez… Nem Párizs, tutira nem.

Inkább London, és akkor hosszabb lesz az út.

Francba!

„Rendben, akkor a másik helyszínen vagyunk.

Ez a srác viszont egy vadidegen, ráadásul tinédzser!”

– Tessék?

– Olyan furcsán néztél rám…

„Nem, Sarah, nem bukhatsz le! Dolgod van!”

– Semmi, ne haragudj, csak kicsit… nem érzem jól magam.

Csibészes mosollyal konstatálja, és hátrahőköl:

– A csókomtól?

– Jaj, dehogyis!

Felülök a testben, akit kaptam. Az ágyon feküdtem, most a szélén szorongok, egy szobában. Ő pedig fölém hajolva csókolt meg. Úgy tűnt, valaminek a kellős közepébe csöppentem.

A testem felhevült és izzadt, a srácé nemkülönben.

A szoba egy manzárd, családi ház emeletén, elzárva a kíváncsi szemektől.

Itt bármi megtörténhet…

„Ki lehetek? Ugye Véronique?! De azért kamasszal…? Ráadásul jegyesként? Ejnye!”

Hányingert imitálok, hogy kicsit magam lehessek.

– Ki kell mennem!

A srácnak nem tudom felidézni a nevét.

– Te jó ég – pattan fel ijedten –, persze, persze, itt balra az első ajtó, ha kimész! Kiérsz?!

„Istenem, pasik! Nyugi, nem kell takarítani, csak megnézném magam a tükörben…”

Kivágódom, be a másik ajtón. Ott a tükör.

„Úristen, ne! Ne! Nem Véronique vagyok!

Egy másik, egy tizenéves, vadidegen lány testében éledtem fel!

Nekem Véronique-ban kellene lennem!

Itt valamit nagyon elszúrtunk!

Richard!”

Felsikoltok.

A fiú beszalad.

– Jól vagy?! Ne segítsek? Kit hívjak? Orvost, mentőt, a szüleidet?!

A mosdó fölé görnyedek.

„Nem hiszem el! Ez gáz… Ez gáz!”

– Ne! Már jobb. Azt hiszem, elmúlt, de… most el kell mennem!

Kislisszolnék az ajtón, de elállja az utat.

„Istenem! Engedj el… A fiam lehetnél! Én csak egy gazdatestbe szorult, idegen lélek vagyok… Azt

sem tudod, kicsoda! Jaj, ki lehet ez a lány, és ilyenkor hol van, akiben lennem kéne?!”

– Azt hittem, hogy ma… hogy te ma velem…

hogy mi ketten… – Nem bírja kinyögni, de értem, mire céloz.

„Jesszus, én családos nő vagyok! És különben is, mit gondolsz, asszisztálnék ehhez az aljas játékhoz?!

Odaadnék egy avatárt, csak mert nincs itthon a tulajdonosa? Úristen! Nem, ennyire nem vagyok elvetemült! Véronique, hol vagy, hol lehetsz?!”

Persze, nem gondolta ez a fiú, hiszen erről a cseréről fogalma sincs.

– Ezt ígértem, vagy nem? – rebegem, hogy valamiképp puhatolózzak, hátha elmenekülhetek még időben.

Egyszer ezért a test jogos birtokosa még hálás lesz nekem. „Remélem.” Ha tudna róla, de ő sem fog. „Mindegy, menekülnöm kell!”

– Igen.

Magához szorít, és megint megcsókol.

Sajnos jólesik.

„Ne! Házas vagyok, és… negyven éves! Könyörgöm, valaki állítsa meg! Valaki! Véronique!”

Lassan kibontakozom az öleléséből, miután visszatér a józan eszem, és ellen tudok állni.

„Hogy az istenbe hívhatnak, fiam, egyáltalán?!”

Nem tudom, emlékfoszlányokból sem tudok előszedni semmit.

„Talán… Matt? Josh? Ben? Jean-Claude?”

Fogalmam sincs…

– Annyira sajnálom, de… ez most nem fog menni. Tudom, és sajnálom! Én is akartam… gondolom. Holnap?

– Holnap nem jó, a szüleimmel utazom vidékre.

De te ezt tudod, hiszen mondtam…

Érthetően frusztrált arccal néz rám.

– Te jó ég, merre jár az a hülye fejem! Persze, hogy mondtad, de… Figyelj, kérlek, bepótoljuk, esküszöm, de most engedj haza, muszáj elmennem!

Látszik a csalódása, szinte hallani, ahogy megcsendül-bondul és kettétörik a szíve belül.

– Amber, mi a baj? Nem akarsz velem lenni?

„Amber?! Így hívják a testem! Az én egyik lányom is ezt a nevet viseli! Jesszus Mária! Ne csináljuk ezt! Kérem szépen a tér-idő kontinuum urát, hogy ne kelljen mocskosnak lennem! Nem élném túl! És ezt a szinte gyermek fiút se kelljen beszennyeznem!”

– Te egy… szuper srác vagy… Értsd meg, én… erre most képtelen vagyok! Mi még túl… fiatalok vagyunk… a… hát tudod, a… szexhez. Érted?

Eltorzul a képe, ahogy bámul.

– Mi ütött beléd, Ame? Úgy beszélsz, mint az anyám!

„Csessze meg, hát az anyád is lehetnék! És ennek az Ambernek is van egy anyja, aki most kinyomná a szemed! Szülők! Hol az istenbe’ vagytok ilyenkor?!”

Küszködöm a sírással, hátrálok, majdnem leesem a lépcsőn, de megcélzom a kijáratot.

„El innen!”

Nem tudom, hogyan, de kint vagyok.

Rohanok el a háztól.

Azt sem tudom, hova kerültem, de nem érdekel, csak innen el.

A pillantása… A végtelen fájdalom, amit otthagytam benne…

És ez a lány, akinek a testét akaratlanul elloptam, nem tud semmit… És talán sosem találkozik többet a sráccal… Ha nem megy vissza… Nem fog emlékezni semmire. Lehet, hogy azt hiszi, hogy…

„De hát mégsem feküdhettem le vele?! Milyen ember lennék?!

Sarah! Mit tettél?! Tönkretetted két ismeretlen fiatal kapcsolatát!”

Ellenben a sajátomat a férjemmel, a családommal nem.

És talán ez az Amber megbocsátaná nekem. De nem tud rólam, nem fog emlékezni rám.

Mindegy már.

„Rohadt téves kapcsolás, vagy mi ez, amibe kerültem!”

Ilyen még soha nem történt velem.

Valami nagyon nincs rendben.

„Meg kell találnom Véronique-ot!”

# # #

2.

– Hé, fiam, jól vagy? Mindjárt itt van Monica! Elaludtál a konyhapulton? Ne viccelj már, jön a barátnőd!

„Mi van?!”

Kinyitom a szemem: egy szokásos többszintes ház nappalis konyhájában vagyok, a földszinten.

„Londonban lennék Párizs helyett, még mindig?! A hang brit akcentussal beszél…”

Balsejtelmem támad, lenézek magamra.

„Ne! Ne! Úristen, ne! Ez sem Véronique!”

Ez egy kamasz fiú gazdateste, ráadásul.

„Az istenit! Most meg srác vagyok?! Nem, ezt nem hiszem el! Istenem, segíts!”

Bár hívő lennék… Bár létezne…

„Mi a csuda történik velem?”

– Kevin! Mi bajod van? Mint aki szellemet látott! Egy óra múlva jön a barátnőd, szerintem méltón akarod fogadni. Megmosakodhatnál, szedd rendbe magad! Mi történt az iskolában, az akasztott ki ennyire?

Délután fél négy van. Egy idősebb férfi áll és néz rám elég érdekesen, a konyha közepén, valószínűleg az avatárom apja. Iskolatáska a jobb lábamnál lent.

„Megint egy gimist fogtam ki! Nagyon remélem, hogy azzal a barátnővel csak tanulni fognak, elméleti síkon!”

Páni félelem fog el.

„Jézusom, fiú vagyok! De hát én nem lehetek… Ilyen nincs! Valami baj van! Női lélek csak női testbe bújhat, nemek közötti áthaladás tilos! Eddig példa sem volt rá… Ez anomália! Sarah, micsoda bajban vagy! Hol az ördögben van Véronique Silaz?!”

Akkor érzek meg valamit.

„Csak ezt ne! Nem vagyok egyedül!”

A test, akihez egy lélek kerül, általában kiüresedik, helyet cserélnek.

De talán az anomália miatt, őt most megtartotta magában, miközben én is itt vagyok.

„Ez bizony nem jó jel!”

Fel kell vennem a testgazdával a kapcsolatot, minél előbb. És minél kíméletesebben…

„Kevin!”

– Igen, Apa?

– Nem szóltam – hangzik a nappali felől.

„Kevin! Nem az apád az. Csak te hallasz engem.”

– Mi…

„Mi?! Honnan jön ez a hang?!”

„A fejedben vagyok!”

„Ki maga?! Honnan tudja a nevem?!”

Iszonyatos riadalmat érzek, de nem a sajátom, illetve annál jóval nagyobb.

„Ne ijedj meg tőlem, Kevin, kérlek, hallgass végig!”

„Megőrültem?! Hangokat hallok! Ne!”

A pánik az övé, ahogy a gondolatai egy része is.

„Nem! Vagyis igen! Kevin, nyugi! Megmagyarázom!”

Az anyja skizofrén volt, mielőtt öngyilkos lett, ezért ő nem akar olyanná lenni.

„Jézusom, micsoda sors adatott egy ilyen fiatal lénynek!”

„Hallgasson! Hallgasson örökre!”

Abban a pillanatban érzem, hogy letilt, mint a mobilon a hívást, vagy áttesz átirányításba, lenémít, nem tudom, de innentől kezdve csak szemlélhetem benne az eseményeket, nem irányíthatok semmit.

Fel sem foghatom, hogy csinálja, de értem, hogy a félelme egyre erősebb. Retteg, hogy átváltozik, ahogy az anyjával is megtörtént.

Velem viszont ez a legrosszabb, ami történhet…

„Kevin! El kell érnem a célomat, akkor elhagylak téged, esküszöm, de engedj odajutnom! Nem kerülsz anyukád sorsára, én csak kósza lélek vagyok!”

Ez rosszabb ötlet volt, mintha nem gondoltam volna, mert csak olaj a tűzre.

„Basszus!”

Nem válaszol, nem reagál, nem szabadulok ki.

„Édes istenem!”

Behunyom a képzeletbeli szemem.

„El kéne hagynom ezt a testet, de nem vagyok képes leadni a jelet… Beleragadtam! Richard, édesem, bárcsak segíthetnél!”

De nem tud, innen csak én léphetnék ki.

Nem baj, hasznomra hajtom, amíg ez a Kevin nem enged a vezérlőpulthoz.

Ki kell elemeznem, mi történhetett, hogy nem Párizsban ébredtem, Véronique testében, hanem itt pattogok hormonviselt tinédzserek között… És ez mind nem elég, mert az előbb majdnem lefeküdt az avatárom valakivel… Ahogy elnézem ezt a srácot, aki most a lakhelyem, vagy inkább túszszobám, ő is egy lánnyal fog találkozni. Sajnos nem kizárt, hogy itt tényleg lesz is valami befejezett…

„Segítség!”

„Fogja be, maga akart mindenáron itt lenni! Hát akkor élvezze!”

A riadtsága lassan dühbe és steril gyűlöletbe csap át.

Az én sajnálatomból önvédelmi félelem lesz.

„Kevin! Engedj el! Kérlek!”

„Nem!”

„Nem tudod, mit művelsz!”

„Leszarom!”

„Ne hülyülj már, hát mikor jön az a lány?!”

„Monica? Fél órán belül. És ma terveim vannak vele…”

„Ne csináld ezt! Örökre szóló megrázkódtatásban lesz részed, ha nem engedsz el!”

„Kussoljon ott, ahol van! Maga akart idejönni!”

„Ez az, hogy nem, Kevin! Eltévedt lélek vagyok! Máshol és másban kéne lennem!”

„Hát most itt lesz. Bennem… Én pedig Monicában.”

„Nagyon meg fogod bánni!”

„Ne fenyegessen, mert maga is! Ismerem a szabad akarat hatalmát. Anyám nem ismerte… Meg is bolondult. Én ma a barátnőmmel le fogok feküdni… És ön, kedves hang, bárhonnan is jött, de végigéli.”

Kiakadok.

Elég sok mindent láttam és megéltem már, amióta lélekben utazom, de egy másik testben szeretkezést úgy, hogy én is érzem…?!

Mintha megcsalnám a páromat, miközben nem is akarom! Ráadásul egy kiskorúval!

Miféle kitekert, perverz, testi-lelki erőszak ez?!

Elhatározom, hogy meg fogom hiúsítani a légyottot, de még nem tudom, hogyan.

Ha nem juthatok el Véronique-hoz és asszisztálnom kell egy ifjúkori szerelmi cselekedethez, akkor igenis ellenállok.

„Szabad akarat? Köszönöm szépen, nekem is van!”

Igyekszem ezután nem gondolatba ölteni semmit, nehogy ez a szerencsétlen megneszelje, mire készülök.

Hamarosan megjelenik a lány.

Szép, kerek, formás, huncut mosollyal, érzéki szemekkel. Az illata megrészegít, szinte kívánatos.

Sőt, nem csak szinte…

„Te jó ég, Sarah! Családos és heteroszexuális nő vagy, Richardot szereted! Érzed, igen… Hatással van rád is, amit ez a fiú átél! De maradj észnél!”

Sajnos ezt sikerül gondolattá formálnom.

„Saaa-raaah! Mindig egyes szám kettes személyben beszél magával? Hülye, vagy mi? Ja! Hiszen pszichológus!”

Nem bírom megszokni, hogy ő is itt van.

„Családos, beszarok! Hát ez rohadt jó! Richard a férje? Ó! Két ikerlánya van?”

„Basszus! Te átkozott!”

„Mondja csak… Vannak ilyen csinosak, mint ez a Monica? …Nézzük csak az emlékképeket… Ó! Felállna nekem rájuk is! Sőőőt…”

Sírhatnékom támad, szeretném ott helyben megfojtani.

De ehelyett… Valami egészen mást érzek.

Üvöltenék, ha az enyém lenne ennek a mocsoknak a szája.

Lopva lepillantok magamra, mikor ő is lenéz, igen, jól tippeltem. Spontán merevedés.

Már csak ez hiányzott…!

„Csodás. C’est parfait. Esetleg más is? Mondjuk… Véronique?!”

Nem tudom, hogy most őrülök meg épp, vagy már túlestem rajta?

„Maga tud franciául? Akkor a romantika megvan. Gondoljon rá! Amúgy meg kuss! Nem Veronica, Monica! Szeretnék erre a gyönyörűségre koncentrálni… Ha elrontja, nem tudom, mit csinálok magával, de valahogy megölöm!”

Végem van, már meg sem kell tennie.

– Szia, bébi… – szólítja meg a lányt Kevin, és meg is csókolja.

Nem szórakoznak sokáig, felmennek a fiú szobájába.

Megint egy emeleti szoba, sokkal kisebb, mint az előzőé, de az ágy hatalmas benne, egészen kitölti.

Próbálok nem érezni, nem emlékezni, nem látni, nem hallani…

Csak túlélni.

„Richard! Soha többet nem csinálunk ilyet, ha visszamegyek. Leszarom a küldetést! Nem kell az a rohadt pénz! Nem érdekel Véronique! Soha többet… Édesem! Hogy fogok a szemedbe nézni, nem tudom?!”

„Ne rinyáljon már!”

Hiába próbálom kizárni a külvilágot, mégis ott vagyok egy kamasz fiú testében, és mindent érzékelek, amit ő.

Menekülni sem tudok, fogva tart.

Hamar vad csókolózásba és simogatásba fordul a dolog – megint nagyon jó érzés, de édes istenem, valahogy mégis csak mechanikus lehet ez, az inger, bárkitől is jöjjön, jólesik –, lekerülnek a ruhák, bőr a bőrhöz ér.

Én pedig csak ülök egy elképzelt pánikszoba mélyén, és zokogok.

Meg akarok halni, de ugyanakkor… elborzadva élvezem, ami történik.

„Richard! …Richard! …Richard! …Richard! …Richard!”

A gazdatest minden lökésének üteme, ritmusos mozdulata egy lelki kiáltás belül a férjem nevével.

Aki odaát a kezemet fogja, de nem tud erről az egészről semmit.

Engem meg itt fognak…

A fülemet megpróbálom valami kedves dalra hangolni, talán dudorászom is, hogy „egyszer egy királyfi, mit gondolt magába’”.

De ez így nem jobb, inkább csak még inkább összetör.

Sikolyok, nyögések és a gyönyör egyéb hangjai ugyan elnyomva, de a lelkem zsibong.

Már csak a fizikai érintést és egyéb mellékérzeteket kéne túlélni.

Még jó, hogy ez egy tizenéves, aki sokat tud, de viszonylag hamar végez.

Bár mihez képest? Nekem egy örökkévalóságnak tűnik.

De egyszer csak vége lesz, ahogy egyre jobban felfelé tör az élvezet.

Most…

Végtelen könnyedség egyetlen pillanatban.

Ez valami, ami egyszerre állati jó, de közben a világ legrémesebb éber álma.

„Én a pokol valamelyik különleges bugyrában fogok elkárhozni…”

Rossz helyen lenni, rossz időben.

És ez most nagyon is komoly.

A fiatalok már túl vannak az eseményen, én is reménykedem benne, hogy a nehezén.

– Jó volt – nyögi Monica, beletúrva az avatárom hajába. – Ismétlünk?

– Naná! – Érzem, ahogy Kevin csibészes mosolyra húzza a száját.

Nem bírom tovább tartóztatni a gondolataimat, kiszakad belőlem:

„Na, az kéne még! Csak jussak haza!”

„Nyugi, hazajut, akárhol is lakjon. Úgy döntöttem, nem ölöm meg. Egész rendesen viselkedett, leszámítva azt az idióta gyerekdalt. Amit látott és érzett, tetszett magának?”

Ha a saját kezem ura lehetnék, úgy pofon verném, hogy kiköpné az összes fogát.

„Nem tetszett! Kis hülye perverz! Nem vagyok kíváncsi mások szexuális életére! Van nekem saját fantáziám! Engedj el! Most rögtön!”

„Nem tudom, hogy kell. Maga ragadt belém.”

„Talán ahogy elélvez az ember, csak ereszd el magad, és én is elszállok! Talán…”

„Az előbb nem sikerült, pedig elmentem, nem? Még mindig itt van!”

Ha láthatná ez a srác, éppen csóválom a fejem.

Annyira lehetetlenül beteg és bizarr ez az egész helyzet.

„Menj ki a fürdőbe, fiam! Amúgy is tusolni szokás utána. Főleg, hogy nem védekeztetek! Nem vagytok normálisak!”

„Tablettát szed, no para!”

„Mert neki legalább van esze!”

„Maga hány éves tulajdonképpen?!”

„Negyven.”

„Basszus! Nem baj, akkor maga már látott ilyesmit, ha mást nem, a sajátját… Richard egész jó lehet az ágyban, ha maga ilyen pornós dumákat sutyorog a fülébe közben.”

Kuncog a kis rohadék.

Nyilván megint turkált az emlékeimben.

„Kevin, ne lőj túl a célon! Már megtetted… Menj, intézd el magad! Legalább megnézlek a tükörben, megérte-e az egész!”

Dehogy érte meg, semmi nem éri meg ezt.

De látni akarom a mocskos pofáját ennek a kis rohadéknak.

Nem bírja ki, hogy ne nyomjon egy hosszú csókot szerelme ajkára. Tudja, hogy érzem, és engem is felizgat.

Kimegy a fürdőbe, behajtja az ajtót, én igyekszem nem lefele nézni, és még csak gondolni sem rá, nehogy ő lenézzen.

Az ott lent mégsem tartozik rám.

A tükör, hála az égnek, csak deréktól felfelé mutatja.

Ez most egy vékony, de izmos, szőkésbarna, kék szemű pasi.

Túl megnyerő, nem ilyennek képzeltem el.

Deviáns, beteg és szociopata, de…

„Nem rossz… Nem csoda, hogy…”

Aztán elszörnyedek a saját véleményemtől.

„Sarah! Úristen! Hánynom kell magamtól! Most feküdtem le egy kiskorú lánnyal egy hasonlóan ifjú srác testében, és ráadásul Richard Montgomery felesége vagyok, van két gyerekünk, boldogok vagyunk!”

„Így járt. Nem kellett volna belebújni a testembe. Tetszem, igaz? Jó voltam? Velem együtt talán maga is elélvezett?”

Annyira tökön rúgnám, de úgy, ahogy van.

Hogy soha többet ne csinálhassa senkivel…

Elemi gyűlölet, undor, kétségbeesés és valamiféle őrültség cikáz ide-oda az agyamban.

Most az én szívem törik ketté.

Még nem vagyok képes felfogni, mennyire.

Rosszullét kerülget, de tényleg.

Bárcsak kihányhatnám magam ebben az aberrált testben!

„Örüljön… Rosszabb is történhetett volna. Legközelebb a franciát próbáljuk ki Monicával… Bár tudom, hogy azt mi találtuk ki.”

Mármint hogy az angolok.

„Nekem is egy franciára van szükségem, de nem ugyanarra gondolunk, te kis szarházi! Soha ne felejtsd el ezt, legyen örökké stigma a lelkeden, te… Átkozott!”

Ha valaha megtalálom Véronique-ot, az már csak a holt szerencse segítsége lehet.

És ekkor kiszabadulok…

# # #

3.

– Allô! Oui, oui, c’est Véronique! …Voulez-vous aller au rendez-vous avec moi? …Non? …Je ne sais pas, hein…[1]

A saját hangomat hallom, telefonba beszélek franciául.

„Jól hallottam?!

Véronique!

Megérkeztem!

Van Isten az égben!

Véronique testében vagyok!”

De… Akkor miért nem az anyanyelvemen hallom a dolgokat, pláne miért beszélek rettenetes angol kiejtéssel?

Tekintve, hogy kanadai születésű lévén, Québecből, a Zaylette családból származom… Véronique pedig párizsi lány.

Miért idegen nyelv a francia?

„Nem értem…”

De azóta a szörnyeteg óta nem értek semmit.

A kezem elsimítja a mobilon a jelet, a fénye kihuny.

Megnézem a karom, harminc fölött lehetek.

Stimmel, Véronique annyi.

Az arcomat már nem nézem meg a telefon tükröződésében, mert minek.

„Megérte annyit szenvedni, bár borzasztó volt, de végre célba értem!”

Viszont a házak még mindig olyanok, mint eddig, ez sem Párizs.

Mintha Londonban lennék, a külvárosban, vagy nem is tudom.

Szóval utaznunk kell még egy csöppet.

– Helló, Claire! Claire!

Csak felfigyelek a hangra, „de miért így szólongat? Biztos máshoz beszél.”

Megyek végig az utcán, tudja isten, hova visz a lábam.

„Hova viszel, Véronique?”

De nem felelhet, hiszen megérkeztem, ő pedig nincsen itt.

Mademoiselle Silaz ott fekszik az ágyon, Richard felügyelete alatt.

„Richard, ha tudnád…”

Próbálok felejteni, remélhetőleg megérte szenvednem, de tényleg.

„Átkozott kölyök!”

Tudom, hogy felfedező típus vagyok, akinek inkább meg kellett volna vizsgálnia, milyen lehet egy ellenkező nemű egyed testében lenni.

„Ha már anomália és beleragadtunk, maxoljuk ki!”

De nem.

Én annyira monogám vagyok, hogy nem akartam kísérleti alany lenni.

Richard és az én kapcsolatom fontosabb.

Ráadásul, túszul is ejtett az a kis köcsög.

„Ez szabálytalan!”

Valószínűleg ezért nem engedélyezi a Médiumszövetség, hogy különneműekként egymás bőrébe bújjunk, mármint lelkileg.

Testileg az egy igen jó érzés.

Bár be kell vallanom, hogy most lélekben is…

Francba!

„Je suis très ambivalente” – gondolom, ezt gondolnám franciául.

De angolul gondolkodom, amit nem értek.

„Nagyon ambivalens vagyok.”

– Claire, drágám, elbambultál? Már harmadszor szólok hozzád. Kit hívtál? Ez a telefon új?

„Ki az ördög ez, miért hívja Véronique-ot így?!”

Egy negyvenes pasas, tipikus angol, elhízás és kopaszodás előtt. Nem az a szépfiú, de nyugodt életet lehet mellette élni. Gondolom, pár krigli sör lemegy péntekenként… Vagy több. Ez irodakukac lehet. Véronique ilyen igénytelen lenne? Jó, azért annyira nem rossz pasi ez…

„Sarah! Ne bolondulj meg!”

Nem fogok. Csak centizgetek. Richard ezerszer jobb.

Muszáj emlékeznem rá.

– Claire! – Megrázza a vállam.

Nem Richard, hanem ez a brit.

„Kéne tudnom a nevét! Én ma már többet nem szeretkezem, esküszöm!

Nincs az az isten!”

– Hívjak orvost? – Ijedt pillantással fürkészi a szemeim.

– Nem kell, ne haragudj… Figyelek.

– Gyere be, Claire, honnan van ez a telefon? Még sosem láttam nálad.

Megbabonázva bámulom a dél-koreai márkás példányt, amit a kezemben szorongatok.

„Gyerünk, kutass ennek a nőnek az agyában! Mi ez az egész? Ő egy női James Bond? Ezért a küldetés? Ki ez a fickó?”

Találok egy információhalmazt bent az avatárom fejében, és ki is mondom.

– Nyugi, Roger, csak megvicceljük a barátnőmet.

Tegnap elcsentem tőle a lánybúcsún. Most mindenkit felhívogatok, és randira hívom… Véron nevében.

– Hülyék vagytok! Szegény lány! Jövő szombaton férjhez megy, miért piszkáljátok? Nem vagy már tini!

– Nem. De unatkozom. És ez vicces.

Tehát ez sem Véronique, csak egy idióta brit liba.

„Hurrá!”

Elkárhozom.

De lehet, hogy vágynék is rá.

Még a pokolban is jobb lehet, mint itt.

Ez mégiscsak Anglia.

# # #

4.

Csöngetnek. Kinyitom az ajtót.

Nem tudom, ki vagyok, de már nem merek arra gondolni, hogy…

Előttem áll egy nő.

– Szia!

„Hát te ki vagy?”

– Beengedsz?

Vörös haja és vékony szája van. Kilesek az utcára, ami mögötte terül el. „Basszus, ez még mindig az Egyesült Királyság!”

De hagyján, még mindig ugyanaz a rohadt utca.

„Ha ez sem Véronique, én…”

– Véron! Mi baj? Engedj be! Kérlek! Hoztam neked valamit, és szeretnék bocsánatot kérni.

Végignézek magamon röptében, és meg kell állapítanom, hogy nem hiszem el…

De ez most már tényleg Véronique Silaz teste.

– Claihre…?

Angolul beszél, francia akcentussal. Hiába tudnám szépen mondani, az ő szájával nem tudom.

– Kicsim, baj van? Istenem, sajnálom! Nagyon hülye poén volt! Én egy idióta vagyok!

– A… telefonálgatáshra gondolsz?

– Jézusom, te tudod?! Roger mondta el?! De mikor?! Megölöm! Mondtam, hogy én elintézem!

– De’ogy, Claihre, de’ogy, nins baj, ’agyjad, le van szahrva! Figyelj…

Muszáj kiiktatnom az életemből. Véghez kell vinnem a küldetést.

Nem vagyok Párizsban, pedig ott kéne lennem.

El kell jutnom Véronique testében oda, ha törik, ha szakad. És akkor, basszus, vissza is.

Nem tudom, eddig mi történt, hogy végig kellett kínlódnom magam három vadidegenen és… jesszus! …Egy tinilány nemi szervein is, de most el kell kezdenem, amiért jöttem.

„Menj el, Claire! Le van szarva a csínytevésed!”

– Jézusom… A felére nem is emlékszem, kiket hívtam! Elment az eszem, vagy nem tudom… Baszki! Meg tudsz nekem bocsátani?

– Meg, meg, minden hrendben! Kéhrlek, menj most el! Éhrtsd meg, dolgom van! Az esküvőt intézem, és…

Halk hang jelenik meg a fülemnél, tudom, hogy egy információhalmaz a francia lány agyából: „Fréderic”. A vőlegénye.

– …Még Fhrédehrickel is beszélnem kell egy s máshról…

– Persze, persze – Claire hevesen megölel, azt hiszi, tényleg haragszom rá, pedig dehogy, nem érzek semmi ilyesmit.

Most ez a párizsi nő az avatárom, csak azt érzem, amit én éreznék eleve.

– Jaj, a telefonod! Majdnem nálam maradt. Mi az isten van velem, nem értem?!

A kezembe nyomja, tényleg ugyanaz.

Talán pont ő, így hozott el a célomhoz.

Meg kellene köszönnöm neki.

Megölelem én is, de mintha nem a barátnőm lenne, hanem egyenesen a testvérem.

„Vagy önmagam.”

Ez normális, a lélekben utazás ilyen lenyomatokat hagy az emberben egy kis ideig.

– Minden hrendben, Claihre. Ki vagy mehrülve.

– Holnap átjössz? – kérdezi felszabadultan.

– Igen, sak most menj, kéhrlek! ’Olnap… Mindent átbeszélünk!

„De én nem leszek már itt holnap.”

# # #

5.

Mint az őrült, úgy állok neki kutatni a konyhában, szobában, némi pénz és útlevél után. Ez most egy sima, egyszintes garzonlakás. Furcsa ízlés szerint napsárgára festett falai vannak, zöld frízzel.

„Fúj… Komolyan lakberendező vagy? Szánalom… Segíts, Véronique, hova tetted az okmányaidat?”

De ő értelemszerűen nem tud, hiszen nincsen itt.

Az emlékeinek csak egy részét érem el, és ebben nincs benne, hogy hol van az útlevele…

Mindeközben ő eszméletlenül hever az én tetszhalott gazdatestemben, Tulsában, az Egyesült Államokban.

„Muszáj erre emlékeznem, vagy megőrülök!”

Richard képzett pszichoterapeuta, aki ezzel a regresszív hipnózissal szabadítja fel bennem a lelket, hogy utazhasson, és más testeken keresztül küldetéseket vigyen véghez.

Bonyolult és hihetetlen… De működik, én képes vagyok rá.

Most ez a Silaz-lány az én misszióm…

És valami anomália miatt szörnyűséges erőszakot is át kellett élnem. De erre gondolni sem bírok.

– Véron, mi az?

Megpördülök a tengelyem körül, mint akit rajtakaptak.

Egy kedves férfi áll előttem, ez is jóképű, el fogok veszni a pillantásában, és franciául beszél.

„Miért, miért, miért?”

– Fred?

– Miért nézel így rám? Mit keresel? Mi történt? Claire? Baj van vele? Hülyeséget csinált?

Odalép hozzám és megölel.

„Könyörgök, ne! El kell szállítanom ezt az avatárt…”

Még egyetlen küldetés sem volt ennyire bonyolult, mint ez a mai.

– Semmi… – hárít Véronique teste.

– Tudok segíteni? – néz rám, hatalmas égőkék szemei vannak.

Tiszta Alain Delon harmincas kiadásban.

„Te jó ég… Hát ettől lecsúszik a bugyi…”

Sajnos elég öreg vagyok ahhoz, hogy emlékezzek rá a régi filmekből.

„Nem! Házas vagy! Húsz éve! Imádod a férjed, Richard Montgomeryt, aki New Jersey-ből származik, ahol megismerkedtetek, de tavalyelőtt a csajokkal együtt elköltöztetek Tulsába! Amberrel és Gingerrel ott éltek négyesben, boldogan!”

Megpróbálom a férjem zöld szemeit és kölyökképű mosolyát odaképzelni, amelybe nem mellesleg több mint húsz éve beleszerettem. „Világbajnok…”

– Én…

Nem fejezhetem be, mert ez a Fred megcsókol, és nekem itt végem van.

Haza szeretnék menni, de most.

„Úgy csókol, mint Richard. Mi a fészkes istennyila ez az egész?!”

De elenged.

Mintha a dühös szitkozódásom célt ért volna.

– Szeretlek, Véron – mondja.

„Ne, ezt nekem is ki kellene mondanom, vagy Véronique lebukik, és akkor oda a küldetés! …Richard, édes, ha hallasz, ez neked szól!”

Nem hall, hogy hallana, de a lelkiismeretemben tombol a bűntudat.

– Én is szeretlek.

Innentől kezdve viszont azért könnyebb dolgom van. Ha behunyom a szemem, odaképzelhetem a férjemet, és mindjárt nem kell azt gondolnom, hogy megcsalom.

„De ne jussunk el odáig…”

Mert most legkevésbé a szexre vágyom.

– Mit keresel, de tényleg? Segítek.

– Ne, Fred! El fogsz késni. Nem?

– Még van egy félórám. De csinálhatunk mást is… – duruzsol a fülembe, és megint közel húz magához.

Persze ő azt hiszi, Véronique vagyok.

– Olyan szenvedélyes vagy ma… – kuncogom zavarodottan.

„Mi az isten van a világgal, hogy ma mindenki engem akar megdugni?!”

– Kismadárkám… Használjuk ki ezt a félórát… Lehet belőle egy óra is, vagy kettő, vagy amennyit szeretnél… Irgalmatlanul kívánlak, tudod…?

A meglepetéstől tátva marad a szám.

„Nem! Nem! Nem! Sarah! Nincs több szex!”

– Figyelj, szerelmem, én most… Muszáj elintéznem valamit, jó? Meg kell keresnem a… az irataimat, mert be kell mennem a… az esküvőhöz, kell az útlevelem, tudod, hiszen francia állampolgárok vagyunk, kell az útlevelem…

– Értem – mosolyog, és egy tincset kihalász az arcomból. – De csak a tiéd kell? Az enyém nem?

Lázasan kutatok avatárom emlékképeiben, gondolat-aktáiban, hogy kombinálhassak.

– Egyelőre csak az enyémet kérték, de biztos vagyok benne, hogy a tiédet is fogják. Te ugyan itt születtél, de én nem, ezért kell, hogy bevigyem az útlevelem…

„Ezt a mákot! Véronique megússza, de Sarah, siess!” – nógatom magamat.

– Persze, tényleg. – Most viszont nem enged el, amíg csak végig nem csókolja a nyakam.

„Úristen!”

A testem benedvesedik alul.

Az övé tettre készen és keményen hozzám simul.

„Elég! Menekülj!”

– Figyelj, most van ügyfélfogadás, ezek nem viccelnek… Meg kell találnom… Fred, segíts abban, hogy megkeresed velem és elengedsz, rendben? Könyörgök! Este kárpótollak! Ígérem!

Szeretném eltolni magamtól, mert ez már nagyon kínos.

– Ajánlom is – dörmögi nagyon szexin –, mert felizgattál!

„Érzem, basszus, szinte átdöföd a medencecsontomat… Vagyis Véronique-ét!”

Nagyot sóhajt az avatárom teste a lelkem nyomása alatt. Ugyanis ő is beindított engem, és már alig bírom türtőztetni magam.

Ami baj, nagyon nagy baj. Tudja isten, milyen lenyomatok maradnak bennem ezek után.

„Menekülj!”

– Fréderic, kérlek!

– Jól van, gyere, mindig ebbe a fiókba teszed, elfelejtetted?

Azért még végigsimogatja a hátam, én meg beleborzongok.

„Még egy ujjal hozzám ér, esküszöm, leteperem, és nem vállalok felelősséget semmiért… Egek! Sarah vagyok, nem Véronique!”

– Annyira szétszórt vagyok – nyöszörgöm –, hát persze!

– Az esküvő körüli őrület teszi, édesem, pihenned kéne.

Fred belecsókol megint a nyakamba, de elereszt.

– Siess, szerelmem, így hamarabb visszakaphatlak téged az állam szorító bürokráciájából…

Ettől a témától viszont lelohad az ember fia is, nem csak a lánya. Ez a szerencsém.

„Imádlak, Anglia!”

Hamarosan meglesznek az útlevelek egy fiókban.

Egy boríték is alatta, de egyelőre nem veszem ki. Van egy sanda gyanúm, mi van benne…

# # #

6.

Visszaemlékezem. Tárgyalóasztalnál ülünk.

– Mr. Montgomery, ön garantálja, hogy a küldetést Mrs. Montgomery maradéktalanul elvégzi?

Ki nem állhatom, ha nőként alacsonyabb rendűnek kezelnek, ezért bele kell szólnom:

– Én garantálom.

– Mrs. Montgomery, ön képes elvinni a testet a célhelyre, elvégezni a kívánt feladatot, majd visszavinni az eredeti helyszínre és ott letenni?

„Vizsgáztatnak, basszus, vagy mi van?”

Belém teszik az ideget, de rendesen.

– Igen. Egy év folyamatos gyakorlata van mögöttem, igaz, eddig csak az Egyesült Államokban volt szükség a munkámra. De úgy gondolom, a tengerentúlra is vállalhatok küldetést.

– Rendben. A célszemély Véronique Silaz, harminckét éves, francia állampolgár, legrégebbi tartózkodási helye Párizs, de informátorom szerint ingázik Londonba is, ezért előfordulhat, hogy át kell portálnia a nagy kontinensre, ha épp a szigetországban van. Tessék! Itt az egész alakos fényképe.